УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2021 року
м. Київ
справа №723/5345/20
провадження № 51-5614ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 , 
суддів:                                  ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 20 серпня 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17  листопада 2021 року щодо 
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, який раніше не судимий,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 20 серпня 2021  року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія» «Ю.Ес.Ай» на користь ОСОБА_6 93521,10 грн матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на лікування.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 125 тис. грн моральної шкоди. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 17  листопада 2021 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_4 23 вересня 2020 року приблизно о 21:45, в с. Тисовець Сторожинецького району Чернівецької області, керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Espace» номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою сполученням с. Годилів - с. Червона Діброва, в порушення пунктів 1.5., 12.1., 12.3. Правил дорожнього руху України не був уважним, не врахував дорожню обстановку, втратив контроль над керованим ним автомобілем, здійснив виїзд на праве узбіччя, де в той момент перебувала потерпіла ОСОБА_6 , чим заподіяв останній тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений та захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просять змінити судові рішення та призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 286 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік й на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням та відмовити в задоволенні цивільного позову. Свої вимоги мотивують тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, призначаючи ОСОБА_4 реальне покарання, у повній мірі не врахували конкретні обставини справи, а саме те, що він скоїв необережний злочин, дії та поведінку засудженого до, під час та після ДТП, що на переконання сторони захисту, призвело до безпідставного незастосування до ОСОБА_4 інституту звільнення від відбування основного покарання. Зазначають, що судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди захисника та засудженого із незастосуванням судами до ОСОБА_4 положень ст.  75 КК. Такі доводи касаційної скарги є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Суд визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції під час призначення покарання  ОСОБА_4 суд врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК є нетяжким, дані про особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, його відношення до скоєного кримінального правопорушення, визнання вини, відсутність щирого каяття, думку потерпілої, яка заперечувала проти застосування ст. 75 КК у зв`язку з тим, що засуджений після ДТП не надав їй допомогу, а залишив місце скоєння кримінального правопорушення.
Обставинами, що пом`якшують покарання визнано активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування шкоди. Обставин, що обтяжують покарання місцевим судом не було встановлено.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік. 
Крім того, доводи касаційної скарги аналогічні за змістом доводам, які були наведені в апеляційній скарзі захисника та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, за результатами якої визнані безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає. 
Вирок місцевого суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – ст. 419 КПК. Ці судові рішення є законними, обґрунтованими і вмотивованими. 
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання, яке належить відбувати реально, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. Воно є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Обґрунтованих та переконливих підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК, у касаційній скарзі не наведено.
Захисник та засуджений у резолютивній частині касаційної скарги просять суд відмовити в задоволенні цивільного позову, проте аргументів у мотивувальній частині касаційної скарги щодо даного питання не наводять. Судами попередніх інстанцій було вирішено цивільний позов, зокрема стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія» «Ю.Ес.Ай» на користь ОСОБА_6 93521,10 грн матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на лікування, та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 125 тис. грн моральної шкоди. Аргументів, які б дозволили вважати такі судові рішення неправильними касаційна скарга не містить. 
Натомість у судових рішеннях у цьому провадженні наведено підстави, з яких виходили суди, ухвалюючи рішення про задоволення цивільного позову. З такими висновками погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 20 серпня 2021  року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17  листопада 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3