Постанова
Іменем України
24 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 285/3671/19
провадження № 61-15176св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі -  Новоград-Волинська міська рада Житомирської області, 
третя особа - ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 квітня 2020 року в складі судді Михайловської А. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року в складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Новоград-Волинської міської ради Житомирської області про визнання за нею права постійного користування земельною ділянкою.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13 квітня 1988 року набула права власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1351 га на АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 . 
Вказує, що після прийняття спадщини на житловий будинок до неї перейшло право користування земельною ділянкою, площею 0,1351 га, оскільки дана земельна ділянка перебувала у постійному користування її матері, при цьому 0,10 га з якої нею було приватизовано для будівництва і обслуговування житлового будинку 17 серпня 2010 року.
Також ОСОБА_1 вказує, що відповідач відмовляє їй у виділенні частини земельної ділянки площею 0,0351 га.
Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_1  просила суд визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою площею 0,1351 га на АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в силу норм права, чинних  на час виникнення спірних правовідносин, не передбачалося переходу права постійного користування земельною ділянкою від спадкодавця до спадкоємця та таке право було припинено зі смертю особи (спадкодавця), якій воно належало.
Також місцевий суд зазначив, що земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. При цьому, пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України (далі - ЗК України), який діяв на час розгляду справи, визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 квітня 2020 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, а також зазначив, що рішенням Новоград-Волинської міської ради № 652 від 12 травня 2010 року позивачу передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 у межах максимального розміру, передбаченого п. г) частиною першою статті 121 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, чим дотримано принцип цілісності об`єкта нерухомості та земельної ділянки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах) як на підставу оскарження судових рішень.
Крім того ОСОБА_1 зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували, що в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розміщенні на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщенні, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього користувача.
Доводи інших учасників справи
У грудні 2020 року Новоград-Волинська міська рада Житомирської області подала до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила відхилити доводи заявника через їх необґрунтованість.
У відзиві відповідачем зазначено, що судовими рішеннями встановлено безпідставність вимог позивача про її право на земельну ділянку на АДРЕСА_1 у розмірі, більшому ніж 0,10 га, яка передана їй у приватну власність рішенням Новоград-Волинської міської ради від 12 травня 2010 року.
Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не направили.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду ОСОБА_1 у жовтні 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 квітня 1988 року позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 759 кв.м.
Відповідно до рішення Новоград-Волинської міської ради № 652 від 12 травня 2010 року позивачу передано у власність земельну ділянку, площею 0,10 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 17 серпня 2010 року.
Згідно з рішеннями Новоград-Волинської міської ради № 682 від 05 серпня 2010 року та № 557 від 20 березня 2014 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,0351 га для ведення садівництва, у зв`язку з можливістю її використання для містобудівних потреб.
Згідно з витягом з рішення Новоград-Волинської міської ради № 702 від 22 січня 2015 року затверджено проект землеустрою з метою передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки на АДРЕСА_1 (кадастровий номер 1811000000:00:027:0346), площею 0,0614 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 
25 лютого 2015 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на вищезазначену земельну ділянку.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2017 року у справі № 258/1673/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення Новоград-Волинської міської ради від 22 січня 2015 року № 702 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0614 га на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 26 квітня 2018 року вказані судові рішення залишені без змін.
Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 листопада 2011 року у адміністративній справі № 2-а-892/11, залишеної без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, третя особа - відділ Держкомзему в м. Новограді-Волинському Житомирської області, про скасування рішення Новоград-Волинської міської ради Житомирської області  № 682 від 05 серпня 2010 року щодо відмови їй у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки для садівництва; визнання правомірним її безтермінове користування земельною ділянкою площею 0,30 га, наданої її матері в 1960 році на АДРЕСА_1 та зобов`язання відповідача передати їй у власність земельну ділянку у розмірі 0,12 га для ведення садівництва за вказаною адресою, відмовлено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 березня 2013 року вказані судові рішення залишені без змін.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується 
з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне. 
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Відповідно до частин першої, третьої статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
За змістом пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відносини спадкування регулюються нормами цього Кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР).
На час виділення у 1960 році ОСОБА_3 присадибної ділянки діяв Земельний Кодекс УРСР від 29 листопада 1922 року, який не передбачав передачу земельної ділянки у постійне користування громадянам. 
Поняття «користування землею» у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). 
Підпунктом другим пункту 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.
Земельний кодекс України (в редакції від 13 березня 1992 року) закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п`яти років) (стаття 7). 
Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу.
Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17 лютого 2004 року № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року.
Проте рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5?рп положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України та пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність із дня ухвалення зазначеного рішення.
Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчене державним актом на право постійного користування землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов`язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки.
У мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року, суд зазначив, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки.
Право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української РСР. Право тимчасового користування землею (в тому числі і на умовах оренди) оформляється договором (статті 23, 24 ЗК Української РСР).
Судами встановлено, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 діяв Цивільний Кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року, що втратив чинність 01 січня 2004 року (надалі - ЦК Української РСР).
Стаття 10 ЦК Української РСР передбачала, що громадяни можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права.
Разом з тим, аналіз розділу VII Спадкове право ЦК Української РСР свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, на час виникнення правовідносин, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, відтак не передбачає перехід права постійного користування земельною ділянкою від спадкодавця до спадкоємця.
Таким чином, з урахуванням норм права, чинних час виникнення правовідносин, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок, що перехід права постійного користування земельною ділянкою від спадкодавця до спадкоємця не передбачався та таке право припинялось зі смертю особи (спадкодавця), якій належало таке право, тому у суду відсутні підстави визнати за позивачем право постійного користування земельною ділянкою у порядку спадкування.
Крім того, позивачем не було надано належних доказів на підтвердження її права користування земельною ділянкою, яка була передана у власність ОСОБА_2 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, до ОСОБА_1 разом з будинком перейшло право користування земельною ділянкою площею 753 кв. м, тому відсутні правові підстави стверджувати про наявність у неї права користування земельною ділянкою, яке вона просить захистити. Зазначена земельна ділянка не була сформована у встановленому порядку, а тому не існує як об`єкт цивільних прав.
Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, з огляду на таке.
Верховний Суд вважає необґрунтованою наведену підставу касаційного оскарження судових рішень, оскільки ця норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі зазначеного пункту скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Проте наведене скаржником в касаційній скарзі в обґрунтування цієї підстави касаційного оскарження формулювання своїх доводів не дає суду однозначно зрозуміти, щодо яких саме норм у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява 
№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 квітня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                   І. М. Фаловська
                                                                                                С. Ю. Мартєв
                                                                                                В. А. Стрільчук