ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 грудня 2021 року
м. Харків
справа №646/3573/20
провадження №22-ц/818/3582/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Антонович А.А., 
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Державне підприємство обслуговування повітряного руху України «Украерорух»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Струтинського Олександра Григоровича, який діє в інтересах Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2021 року та додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року, ухвалені в складі судді Шелест І.М., -
УСТАНОВИВ:
У червні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лагутіна І.В. звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі – ДП «Украерорух», ДП), у якій просив стягнути з відповідача матеріальну допомогу у сумі 840700 грн., середній заробіток за час затримки виплати належних сум за кожен день прострочення, починаючи з 19.05.2020 по день ухвалення рішення по справі, судові витрати, зокрема витрати пов`язані з розглядом справи.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 04.05.1993 по 18.05.2020 працював у ДП «Украерорух», останньою посадою, яку він обіймав, була посада старшого диспетчера. 18.05.2020 наказом від 18.05.2020 №116/о позивача було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Позивачу належало до виплати в день звільнення з боку відповідача матеріальну допомогу, передбачену п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією ДП та профспілками у сумі 840700 грн. із розрахунку: 42035 грн. (посадовий оклад) x 20 (макс. кількість посадових окладів належних для виплати), що підтверджується довідкою від 18.05.2020 №22.1-12/113/20. Вказаної виплати відповідач у день звільнення не зробив, у зв`язку з чим у відповідності до вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України відповідач має додатково сплатити середній заробіток за час затримки виплати належних сум.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу у сумі 840700 грн., середній заробіток за час затримки виплати належних сум за період з 19.05.2020 по 19.02.2021 в сумі 577854,72 грн., судовий збір в сумі 840,80 грн. Також стягнуто з ДП «Украерорух» на користь держави судовий збір в сумі 13344,75 грн.
Рішення суду мотивоване тим, що в день звільнення відповідач не виплатив позивачу матеріальну допомогу, передбачену п. 6.25.2 Колективного договору, що не заперечується і визнається сторонами. Дослідивши надані сторонами докази суд прийшов до висновку, що відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу у день звільнення, тобто 18.05.2020, матеріальну допомогу, передбачену п. 6.25.2 Колективного договору, у сумі 840700 грн. Суд відхилив доводи відповідача щодо складного фінансового стану підприємства та наявності форс-мажорних обставин, оскільки речення «адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги», що міститься в п. 6.25.2 Колективного договору, свідчить про те, що виплата вказаної допомоги є не альтернативним правом, а виключно обов`язком Украероруху. Суд вважав, що посилання відповідача на скрутний фінансовий стан та відсутність фінансової можливості у контексті п. 14.1. Колективного договору ґрунтується на невірному тлумаченні норм Колективного договору. Суд погодився з доводами представника позивача, що єдиним критерієм для визначення обов`язку підприємства виплатити матеріальну допомогу згідно п. 14.1. Колективного договору є наявність/відсутність власних коштів підприємства. Колективним договором прямо передбачено випадки, коли соціальні гарантії за ним залежать від фінансової можливості підприємства, і здійснення виплати матеріальної допомоги, передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору, до них не належить, а залежить від наявності у відповідача власних грошових коштів, і за їх наявності підприємство не має права відмовитися від такої виплати. З інформації, наданої відповідачем вбачається, що на день звільнення позивача на на рахунках підприємства були наявні грошові кошти. Суд критично оцінив доводи відповідача, що залишки коштів на рахунках підприємства станом на 18.05.2020 покривають лише фонд оплати праці працівників підприємства та забезпечення обов`язкових платежів (податків, зборів), оскільки до суду не надано будь-яких належних та достовірних розрахунків з приводу зазначеного. З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку, що залишки на рахунках підприємства є власними коштами відповідача та могли бути спрямовані на виплату матеріальної допомоги позивачу, що свідчить про відсутність підстав для відмови у виплаті матеріальної допомоги при звільненні. Суд відзначив, що робоча група не наділена повноваженнями приймати рішення щодо внесення змін чи доповнень до колективного договору, призупиняти дію його окремих положень. Посилання відповідача на висновок Торгово-промислової палати України від 29.07.2020 в якості обґрунтування фінансової неспроможності підприємства та наявності факту істотної зміни обставин, які зумовлюють неможливість виконувати умови колективного договору в частині виплати матеріальної допомоги, суд не прийняв,оскільки в наданому висновку вказано, що він не є висновком судової експертизи, а лише є думкою авторитетних та незалежних фахівців з певного питання, поставленого ТПП України. Проте, відповідачем до суду не надано ані запиту ДП, ані документів, на підставі яких висновок надавався. Враховуючи, що у висновку зазначено, що відповідальність за надану інформацію та документи несе Заявник, суд оцінюючи висновок має оцінювати такі інформацію та документи з точки зору їх належності та допустимості, а позивач має право ставити їх під сумнів з точки зору їх достовірності. До висновку також не надано документів, які б підтверджували статус його авторів, зокрема щодо їх авторитетності та фаховості з порушених питань. Суд вважав, що твердження викладені у висновку щодо фінансового стану підприємства є припущеннями, які не ґрунтуються на реальних показниках фінансової діяльності відповідача. Зворотна дія нормативних актів, в тому числі локальних нормативних актів, яким є Колективний договір, допускається у виключних випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. В даному випадку, поширення нової редакції Колективного договору, яка за прямою вказівкою у тексті документу та протоколі засідання постійної комісії з проведення колективних переговорів та розгляду змін і доповнень до Колективного договору №2 від 19.05.2020, вступає в дію з 20.05.2020 на правовідносини, які виникли раніше, не має правових та фактичних передумов. Сторонами колективних переговорів прийнято рішення про дату вступу у дію змін до Колективного договору – з 20.05.2020. Матеріали справи не містять узгодження сторонами іншої дати вступу у дію таких змін, а також відомостей щодо такі зміни погоджені сторонами раніше аніж 19.05.2020. Зазначений висновок від 29.07.2020 також не може засвідчувати настання форс-мажорної обставини для відповідача, оскільки такі обставини підтверджуються сертифікатом торгово-промислової палати. Отже, суд не має підстав враховувати наданий висновок як належний та допустимий доказ у справі. З огляду на викладене суд прийшов до висновку про задоволення позову про стягнення з відповідача матеріальної допомоги, передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією ДП та профспілками у сумі 840700 грн. Враховуючи, що станом на момент ухвалення рішення відповідач не здійснив розрахунок з позивачем, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за період з 19.05.2020 по день ухвалення судового рішення – 19.02.2021. Судом перевірено розрахунки, надані позивачем, які є арифметично вірними. Конррозрахунок відповідачем не надавався. Отже, середній заробіток позивача за кожен робочий день складає 3009,66 грн./роб.день. Станом на момент розгляду справи відповідачем матеріальна допомога не виплачена, в тому числі частково. В розрахунковому періоді з 19.05.2020 по 19.02.2021 визначено 192 робочих днів. Грунтуючись на вимогах, викладених в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995 судом розрахована сума середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача, в розмірі 577854,72 грн. Суд виходив з того, що така сума є співмірною з сумою невиплаченої матеріальної допомоги 840700 грн. та строком затримки розрахунку – понад вісім місяців. Суд також врахував, що позивач не зволікав з поданням позову, поряд з цим відповідачем станом на момент ухвалення рішення так і не поновлено порушене право позивача, навіть частково. Відповідач позов не визнав, не надав доказів вжиття заходів, спрямованих на досягнення компромісу з позивачем в спірній ситуації. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що стягнення середнього заробітку у зазначеній сумі, як спеціального виду відповідальності роботодавця, є належним та співмірним заходом, спрямованим на захист прав позивача. Суд, не прийняв до уваги посилання відповідача на те, що виплати, передбачені Колективним договором, не входять до структури заробітної плати, а відповідно на них не поширюються вимоги ст. 117 КЗпП України, оскільки такі доводи не мають правового обґрунтування: ані в ч. 1 ст. 117 КЗпП України, ані в рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 не йде мова про затримку виплати заробітної плати. Матеріальна допомога мала бути виплачена позивачу у день його звільнення. Колективний договір в редакції чинній станом на 18.05.2020 не передбачає іншого порядку та строків розрахунку, аніж передбачених у ст. 116 КЗпП України. Відповідачем не надано доказів того, що невиплата матеріальної допомоги мала місце не з вини роботодавця. Із наявних в матеріалах справи балансів відповідача станом на 31.03.2020, 30.06.2020, 30.09.2020, а також відповідних звітів про власний капітал підприємства вбачається, що співвідношення активів та пасивів підприємства не дає підстав стверджувати про неможливість виконання зобов`язань перед позивачем. Посилання відповідача на обставини непереборної сили не прийнято судом до уваги, оскільки такі обставини не підтверджено сертифікатом торгово-промислової палати, а зі змісту фінансових документів відповідача вбачається лише погіршення фінансового стану підприємства порівняно з іншими звітними періодами, а не неможливість виконання зобов`язань. Належних та допустимих розрахунків, які б свідчили про неможливість хоча б часткового розрахунку з позивачем не надано. Протягом розгляду справи підприємство здійснює господарську діяльність в звичайному режимі про що свідчать публічні закупівлі, ініційовані відповідачем; з 15.06.2020 Україна відновила міжнародне авіасполучення. Вказане свідчить про те, що відповідач мав можливість щонайменше частково виконати свої зобов`язання перед позивачем та погашати існуючу заборгованість протягом розгляду справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в частині вимог про стягнення матеріальної допомоги, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 8407 грн. Крім того, за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку позивачем сплачено 840,80 грн., з урахуванням суми стягнення 577854,72 грн. сплаті підлягало 5778,55 грн. Отже, з відповідача додатково підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 4937,75 грн. З урахуванням поданої заяви представника позивача суд прийшов до висновку про вирішення питання стягнення судових витрат на правничу допомогу в порядку ухвалення додаткового судового рішення.
Додатковим рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат. Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 43500 грн. в якості компенсації витрат на правничу допомогу.
Додаткове рішення мотивовано тим, що представництво у суді адвокат Лагутін І.В. здійснював на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 02.06.2020, а також на підставі додаткової угоди б/н від 02.06.2020 та додаткової угоди б/н від 11.01.2021. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано акти наданих послуг №1,2,3 від 23.02.2021 по договору про надання правової (правничої) допомоги від 02.06.2020 з детальним описом виконаних робіт. Позивачем на підставі п. 3.1.6., 3.2. договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 02.06.2020 на ім`я адвокатів Лагутіна І.В. та Бабича Ю.В. оформлено довіреність, за якою останні здійснювали представництво інтересів ОСОБА_1 та складали відповідні процесуальні документи по справі. Згідно висновків, викладених в постанові Верховного суд від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Відповідно до вимог діючого законодавства, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Представником відповідача не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу з боку сторони позивача, також не зазначено обґрунтування зменшення суми стягнення, а також не наведені суми судових витрат, які на її думку є співмірними. Крім того, представник відповідача зазначив, що до заяви про компенсацію судових витрат позивач надав копію квитанції про сплату судового збору у сумі 235 грн, однак судом встановлено, що позивачем дійсно 17.02.2021 сплачено на користь ОСОБА_2 за правничу допомогу суму 23500 грн, а також 235 грн. – комісія банку. Надана адвокатами правова допомога оплачена позивачем на користь Адвокатського бюро «Максима Шипенка» у повному обсязі, що підтверджується квитанціями на загальну суму 43500 грн., в призначенні платежу міститься посилання на реквізити договору та додаткових угод, номер справи. З урахуванням викладеного суд не вбачав підстав для зменшення розміру судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача.
Не погодившись з рішенням суду представник відповідача подав апеляційну скаргу, якою просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування усіх обставин справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не було надано належної оцінки доказам, поданим відповідачем щодо відсутності фінансової можливості у підприємства здійснювати додаткові виплати за колективним договором. Згідно з пунктом 14.1 колективного договору (далі – КД) усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів Украероруху за їх наявності, однак у підприємства наразі відсутні фінансові можливості здійснювати додаткові виплати за КД. Крім того, запровадження на території України з 12 березня 2020 року карантинних заходів призвело до значного погіршення фінансової ситуації підприємства. Про те, що протягом звітного періоду підприємство взагалі не отримало прибуток, а наявний збиток у розмірі 299444 млн грн., відповідачем надано звіт про фінансові результати підприємства за 1 квартал 2020 року. Судом зазначені аргументи відповідача не враховані, Звіту не надана належна оцінка. Матеріальна допомога, визначена у КД, не входить до структури заробітної плати, через що підстав для застосування статті 117 Кодексу Законів про працю України (далі – КЗпП України) та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також відсутні.
Апелянт вважає, що судом не було надано належної оцінки поняттю власних коштів підприємства, про які йшлось у пункті 14.1 КД, та відсутності фінансової можливості підприємства здійснювати додаткові (понад ті, що передбачені законодавством) виплати за КД, що передбачені його 6-м розділом. Також адміністрація підприємства не відмовляється здійснювати виплати матеріальної допомоги, однак, зважаючи на брак коштів, пропонує певну розстрочку такої виплати. Враховуючи, що розстрочка не погіршує законодавчо визначені гарантії, внесення такого пункту до КД законодавством не заборонено. Крім того, Украерорухом було здійснено розрахунок з позивачем на підставі КЗпП України та виплачено всі належні йому кошти, що передбачені чинним законодавством України. Включення до КД пункту про право підприємства здійснювати додаткові виплати, за умови наявності коштів, не є порушенням норм чинного законодавства.
Апелянт вказує, що фактично зобов`язання Украероруху, які витікають з КД, є додатковими (субсидіарними) гарантіями, передбаченими трудовим законодавством. Згідно заяви Украероруху, для засвідчення істотної зміни обставин, які унеможливили виконання підприємством зобов`язань за КД, діючому у період дії карантинних обмежень (з 16.03.2020) та протягом 6-ти місяців після його завершення, було отримано висновок Торгово-промислової палати України про істотну зміну обставин від 29.07.2020 №2051/1.2 та встановлено настання істотної зміни обставин, які унеможливили виконання умов КД між адміністрацією Украероруху та профспілками, зареєстрованого Управлінням соціального захисту населення Бориспільської міської ради 11.02.2015 у період настання карантинних обмежень (з 16.03.2020) та протягом 6 місяців після їх завершення. Згідно зазначеного висновку, у зв`язку із внесеними змінами та доповненнями до КД від 19.05.2020, зареєстровані 28.05.2020, щодо яких сторонами було досягнуто згоди, та у зв`язку з настанням істотної зміни обставин з 16.03.2020, адміністрація Украероруху, зі свого боку має право виконувати свої зобов`язання щодо умов та порядку виплат, що перевищують законодавчо визначені гарантії, працівникам підприємства, у відповідності до зазначених змін та доповнень до КД, з моменту настання істотної зміни обставин. Тобто зміни до КД діяли з 16.03.2020.
Щодо висновку суду щодо протоколу №2 від 18.03.2020 робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру апелянт зазначає, що відповідно до указаного протоколу в зв`язку з невизначеністю тривалості карантинних заходів в Україні та світі, періоду відновлення польотів в повітряному просторі України та недотриманням деякими авіакомпаніями фінансової дисципліни щодо оплати поточних рахунків за надані послуги АНО, усім складом робочої групи, у тому числі за участі президентів та голів всіх профспілкових організацій, що діють на підприємстві відповідача, було прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, та призупинити виплати відповідно до п. 14.1 КД, які мооожуть хдійснюватися лише у разі наявності власних коштів підприємства.
Також апелянт вказує, що одноразова грошова допомога, встановлена КД,є додатковим видом допомоги понад обов`язкові норми, передбачені чинним законодавством України, що підтверджується судовою практикою Верховного Суду України в аналогічниз справах, яка не була взята до уваги судом першої інстанції.
Крім того, оскільки КД передбачена не законодавчо встановлена соціальна гарантія, а додатково встановлений соціальний захист для працівників Украероруху, законні підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Украерорух не підлягає притягненню до відповідальності у зв`язку з виникненням обставин непереборної сили, що не залежали від його волі та стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 по справі №6-2159цс15, від 23.03.2015 по справі №6-365цс16, від 11.05.2016 по справі №6-383цс15.
Щодо задоволення судом заяви про компенсацію судових витрат позивача апелянт вказує, що на підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та може міститися в акті приймання-передачі послуг за договором.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважаючи, що викладені в ній обставини не підтверджуються належними і допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи, а окремі із зазначених апелянтом обставин грунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права. Посилається на законність та обгрунованість викладених у рішенні суду висновків. Вважає, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів складаного фінансового стану, потенційного банкрутства або відсутності коштів підприємства на час звільнення позивача. Наявність власних коштів у підприємства підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати не має ані нормативного, ані фактичного обґрунтування і не є належним, допустимим і достовірним доказом. В частині можливості виконання адміністрацією Украреоруху КД в редакції змін від 19.05.2020, починаючи з 16.03.2020 зазначений висновок суперечить вимогам ст.ст. 631, 653 ЦК України та письмовим доказам, що містяться в матеріалах справи. Посилання апелянта на те, що матеріальна допомога, що підлягала виплаті при звільненні позивача не входить до структури заробітної плати є необґрунтованим, оскільки така позиція суперечить вимогам ст.117 КЗпП України та рішенню Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4- рп/2012. Зі змісту ст. 2 Закону України «Про оплату праці» вбачається, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, в зв`язку з чим положення ст. 117 КЗпП України застосовуються до спірних правовідносин. Вважає, що відповідачем в установленому законом порядку не доведено, що виплата матеріальної допомоги позивачу за наявності на рахунках Підприємства значних коштів була неможливою внаслідок обставин непереборної сили. Поведінка відповідача в рамках спірних правовідносин не може вважатися добросовісною, оскільки адміністрація підприємства гарантувала позивачу виплату матеріальної допомоги, що стимулювало його залишатися працювати понад 27 років на одному підприємстві, однак після звільнення адміністрація відмовила йому у виплаті такої допомоги. При цьому, підприємство не запропонувало позивачу розумних умов розстрочення виплати. Враховуючи відсутність спору про розмір виплат, відповідач мав можливість хоча б частково погашати звої зобов`язання, однак діяв недобросовісно і негативні наслідки такої поведінки має нести у повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення в частині задоволених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Украерорух безпідставно відмовило виплатити позивачу матеріальну допомогу. Посилаючись на те, що з вини відповідача позивачу в день звільнення не були виплачені всі належні суми, і затримка розрахунку при звільненні склала 192 робочих дні, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги у розмірі 840700 грн., 577854,72 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1 з 04.05.1993 по 18.05.2020 працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України, що підтверджується записами у трудовій книжці (т. 1, а.с. 12-14).
18.05.2020 ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (ч. 1 ст. 38 КЗпП України) згідно наказу від 18.05.2020 №116/о (т. 1, а.с. 15-16).
Відповідно до довідки №22.1-12/113/20 від 18.05.2020, виданої директором Харківського РСП Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, посадовий оклад, згідно штатного розпису Харківського РСП Украероруху на дату звільнення з посади старшого диспетчера-інструктора 18.05.2020 ОСОБА_4 (наказ про звільнення від 18.05.2020 №116/о) складає: 42035 грн. на місяць, стаж роботи ОСОБА_4 в Харківському РСП – з 04.05.1993 по 18.05.2020 складає 27 років; згідно п. 6.25.2 Колективного договору розмір матеріальної допомоги складає 840700 грн. (т. 1, а.с. 17).
Згідно пункту 6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією Украероруху та профспілками (в редакції від 01 лютого 2020 року – чинній на час звільнення позивача з роботи) у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років – 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років – по 2 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів (т. 1, а.с. 32-33).
ОСОБА_1 працював в Украероруху з 04.05.1993 по 18.05.2020, тобто його безперервний стаж роботи на підприємстві становить 27 років.
Викладене давало підстави для виплати позивачу матеріальної допомоги в день звільнення, згідно з пунктом 6.25.2 колективного договору, у розмірі 840700 грн.
Згідно пункту 14.1 КД усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів Украероруху (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком 26 до цього договору.
На підставі протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру №2 від 18 березня 2020 року Украерорухом було прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм (заробітна плата для працівників та обов`язкові податки та збори) до 31 травня 2020 року включно з можливістю продовження заходу до досягнення стабілізації фінансового стану підприємства за окремим рішенням робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру по результатам аналізу подальшого фінансово-економічного стану підприємства.
20 травня 2020 року у дію вступила нова редакції пункту 6.25.2 колективного договору, за змістом якої у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: 1) до досягнення працівником віку 60 років і 3 місяці: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 15 років – 10 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 15 років – по 1 посадовому окладу з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 15 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад; 2) інший вік до досягнення працівником 65 років при стажі роботи на підприємстві повних 15 років – 5 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад. Виплата матеріальної допомоги буде здійснюватися на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною. Відповідно до договору виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати підписання договору). Договір на виплату матеріальної допомоги може бути підписаний за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання.
Для працівників, які досягли пенсійного віку і звільняються з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році до 15 червня 2020 року, та таких, хто вже звільнився з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році, та при звільненні не отримали матеріальну допомогу, адміністрація підприємства гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років – 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повторний рік роботи понад 5 років – по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. Відповідно до договору виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати підписання договору). Договір на виплату матеріальної допомоги може бути підписаний до 01.07.2020 за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання.
Враховуючи, що зміни та доповнення до КД вступили в дію з 20 травня 2020 року, про що зазначено на титульній сторінці вказаних Змін, в той час як ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 18.05.2020, посилання апелянта на те, що зазначені зміни розповсюджуються на спірні правовідносини, є необгрунованим.
На підставі викладеного колегія суддів вважає вірним і погоджується з висновком суду першої інстанції, згідно якого зміни до колективного договору на спірні правовідносини не поширюються.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що положеннями колективного договору, який діяв на час звільнення позивача, було передбачено гарантоване Колективним договором право позивача на виплату йому матеріальної допомоги.
Відсутність у відповідача коштів для виплати матеріальної допомоги на час звільнення ОСОБА_1 належним чином не доведено.
Так, згідно відповіді ДП станом на 18.05.2020 залишок коштів на рахунках Украероруху, у тому числі валютних, складав 9573795,53 грн.; 14753,39 USD; 6909562,63 EUR (у тому числі на резервному рахунку обслуговування боргу – 2508902,26 EUR); 1630,83 GBP (т.1, а.с. 157-158).
Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги в розмірі 840700 грн.
Проте судова колегія не може погодитися з висновком суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки зазначеної виплати.
Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Частиною 3 статті 13 КЗпП України визначено, що колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
Статтею 44 КЗпП України визначено, що вихідна допомога виплачується працівникові при припиненні трудового договору з певних підстав, а також встановлено мінімальні гарантії щодо виплати вихідної допомоги.
Згідно частини 1 статті 9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.
Структуру заробітної плати, відповідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», складає:
- основна заробітна плата – винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;
- додаткова заробітна плата – винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;
- інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Тобто, у структуру заробітної плати, крім іншого, входить і компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Пунктом 14.1 колективного договору визначено, що усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком №26 до цього договору.
Положеннями статті 116 КЗпП України передбачено, що виплата всіх сум, належних працівникові при звільненні, проводиться в день звільнення. Відповідальність за приписами частини 1 статті 117 КЗпП України настає в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що підприємство повинно виплатити працівникові всі суми, нараховані підприємством, передбачені КЗпП України. Нарахування і виплата одноразової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію не входить в структуру заробітної плати, не передбачена нормами КЗпП України та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що встановлені у частині 3 статті 2 Закону України «Про оплату праці».
Виплата зазначеної допомоги передбачена пунктом 14.1 Колективного договору і не є обов`язковою. Така виплата є альтернативною, здійснюється лише за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком №26 до цього договору.
Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правового висновоку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 березня 2019 року у справі №640/19162/16-ц, при застосуванні положень ч. 3 статті 2 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 116, 117 КЗпП України виплата матеріальної допомоги передбачена Колективним договором і не є обов`язковою, тому не входить до структури заробітної плати.
Тому апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин вимог статті 117 КЗпП України.
З огляду на вищевикладене апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2статті 133 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2, ч.ч. 3, 6, 8, 10, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (п. 268).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як убачається з матеріалів справи, представництво у суді адвокат Лагутін І.В. здійснював на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 02.06.2020, а також на підставі додаткової угоди б/н від 02.06.2020 та додаткової угоди б/н від 11.01.2021.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано акти наданих послуг №№1, 2, 3 від 23.02.2021 по договору про надання правової (правничої) допомоги від 02.06.2020 з детальним описом виконаних робіт.
Позивачем на підставі п. 3.1.6., 3.2. договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 02.06.2020 р., на ім`я адвокатів Лагутіна І.В. та Бабича Ю.В. оформлено довіреність, за якою останні здійснювали представництво інтересів ОСОБА_1 та складали відповідні процесуальні документи по справі.
Порядок обчислення гонорару визначений пунктами 2, 3 Додаткової угоди №1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги №б/н від 02.06.2020, з урахуванням доповнень внесених Додатковою угодою №2, якими визначено фіксовані ставки гонорару за вчинення певних процесуальних дій та підготовку процесуальних документів.
Крім того, передбачено, що у випадку ухвалення судом першої інстанції судового рішення на користь Клієнта в частині стягнення матеріальної допомоги, останній додатково сплачує Бюро «гонорар за прийняття рішення на користь Клієнта» у розмірі 10000 грн., а у випадку ухвалення судом першої інстанції судового рішення про стягнення на користь Клієнта середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі, що перевищує 100000 грн., останній додатково сплачує Бюро «гонорар за прийняття рішення на користь Клієнта» у розмірі 10000 грн.
Згідно висновків, викладених в постанові Верховного суд від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.
Судом встановлено, що позивачем 17.02.2021 сплачено на користь ОСОБА_2 за правничу допомогу суму 23500 грн.
Надана адвокатами правова допомога оплачена позивачем на користь Адвокатського бюро «Максима Шипенка» у повному обсязі, що підтверджується квитанціями на загальну суму 43500 грн., в призначенні платежу міститься посилання на реквізити договору та додаткових угод, номер справи.
Представником відповідача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу з боку сторони позивача, також не зазначено обґрунтування зменшення суми стягнення, а також не наведені суми судових витрат, які на її думку є співмірними.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності понесення позивачем витрат на правничу допомогу у даній справі, розмір яких вважає співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з постановленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні указаної позовної вимоги, перерозподілу підлягають і судові витрати, в тому числі і витрати позивача на правничу допомогу стягнуті додатковим рішенням Червонозаводського районного суду від 22 березня 2021 року. 
Оскільки за результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції позов задоволено частково (59,26% у відсотковому співвідношенні), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 25778,10 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.
При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідачем сплачено судовий збір у загальному розмірі 21278,33 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 495 від 25.03.2021 на суму 1261,21 грн. (т. 2, а.с. 80) та № 670 від 30.04.2021 на суму 20017,12 грн. (т. 2, а.с. 86).
Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги (40,74% у відсотковому виразі) з позивача на користь відповідача підлягає стяненню судовий збір, сплачений в суді апеляційної інстанції, в розмірі 8668,79 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, задовольнити частково.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2021 року у частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства обслуговування повітряного руху України судовий збір в сумі 7827 (сім тисяч вісімсот двадцять сім) грн. 99 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 4937 (чотири тисячі дев`ятсот тридцять сім) грн. 75 коп.
У іншій частині рішення суду залишити без змін.
Додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 березня 2021 року змінити, зменшивши суму витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 пропорційно до задоволених позовних вимог – до 25778 (двадцять п`ять тисяч сімсот сімдесят вісім) грн. 10 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 9 грудня 2021 року.

Головуючий                                                                          О.Ю. Тичкова

Судді                                                                                         О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук