УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/17447/19 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М. 
Категорія 10 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого          Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/17447/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як законного представника малолітньої дочки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа – виконавчий комітет Житомирської міської ради як орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визнання права власності на частку нерухомого майна, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 – ОСОБА_7 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Семенцової Л.М. в м. Житомирі,
в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила визнати за нею право власності на 27/100 ідеальних часток садиби за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 1/2 частину будинку літ. «Б» загальною площею 56,5 кв.м., яка становить 21/100 ідеальних часток всієї садиби; 1/2 частину гаражу літ. «Г», загальною площею 39,1 кв.м., яка становить 6/100 ідеальних часток в садибі, виділивши її з 71/100 померлого ОСОБА_8 , зменшивши його частку до 44/100 ідеальних часток.
В обґрунтування позову зазначає, що вона з 26.10.1990 по 06.11.2009 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 . Вказує, що 06 листопада 2009 року шлюб між ними було розірвано. Зазначає, що ОСОБА_8 помер – ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стверджує, що за час перебування в шлюбі на належній її колишньому чоловікові та його нині покійній матері ОСОБА_9 під забудову земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 вони спільними з чоловіком зусиллями побудували будинок та гараж. Вказує, що на даний час будівництво будинку завершено. 
Зазначає, що за тією ж адресою у АДРЕСА_1 також знаходиться будинок ОСОБА_9 , побудований у 1968 році. А всього за даною адресою на забудованій земельній ділянці згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , складеного 07.09.2004, інвентаризаційна справа №7389163, №9356, знаходяться житловий будинок літ. «А» (1968 року побудови), житловий будинок літ. «Б» (1991 року побудови), гараж літ. «Г» (1991 року побудови), сарай літ. «В», уборна літ «У». Стверджує, що власниками зазначеного майна на сьогоднішній день рахуються ОСОБА_9 , якій належало 29/100 часток та ОСОБА_8 - 71/100 частки. 
Вважає, що оскільки майно, набуте під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, тому їй на праві спільної сумісної власності належить 1/2 частина від 71/100 частини її колишнього померлого чоловіка домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках, а саме по 1/2 частині на житловий будинок літ. «Б» та гараж літ «Г».
Крім того, зазначає, що під час їхнього сімейного життя померла мати ОСОБА_8 - ОСОБА_9 . Вказує, що ОСОБА_8 частину спадщини після смерті матері не прийняв, право власності на належне померлій майно не оформив. Також, зазначає, що після смерті ОСОБА_8 його спадкоємцями за законом є його діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та його сестра ОСОБА_6 , які на даний час претендують на отримання спадщини. 
Вказує, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №159760238 від 15.03.2019 у АДРЕСА_1 рахується земельна ділянка кадастровий номер: 1810136300:06:040:0049, площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), власник ОСОБА_6 (частка 667/1000), відомості щодо іншого власника відсутні; два житлових будинки та надвірні будівлі, власники ОСОБА_8 (частка 71/100), ОСОБА_9 (частка 29/100). Зазначає, що підставою для реєстрації права власності на 71/100 частини за ОСОБА_8 зазначено свідоцтво про право власності від 09.06.2008, видане виконкомом Житомирської міської ради. 
Стверджує, що згідно відповіді міськрайонного управління у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 01.04.2019 №32-6-0,15- 920/123-19 на адвокатський запит другим власником земельної ділянки з кадастровим номером 1810136300:06:040:0049 із часткою 333/1000 є ОСОБА_8 . Зазначає, що житловий будинок літ. «Б» та гараж літ. «Г» вони будували з покійним чоловіком під час шлюбу. Вказує, що на момент розлучення в 2009 році хоча він не був введений в експлуатацію як окремий об`єкт нерухомого майна, проте фактично являвся завершеним будівництвом об`єктом, який входив до складу всього будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Стверджує, що на теперішній час будівництво будинку закінчено і спірне майно експлуатується за своїм призначенням. Враховуючи викладене, просила задовольнити її позовні вимоги.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 27/100 ідеальних часток садиби по АДРЕСА_1 , що складається з: - 1/2 частини житлового будинку літ. «Б» загальною площею 56,50 кв.м та становить 21/100 ідеальну частку всієї садиби; - 1/2 частини гаражу літ. «Г» загальною площею 39,10 кв.м та становить 6/100 ідеальних часток усієї садиби.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 як законного представника малолітньої ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 по 370,93 грн судового збору з кожного. У задоволенні решти вимог позову відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 – ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції визнаючи право власності позивача на спірне майно не врахував ту обставину, що позивач не ставив питання про визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності та не визначив частки кожного (в тому числі спадкодавця / колишнього чоловіка позивача) в праві власності (в тому числі не визнав право власності спадкодавця на відповідну частку, що позбавляє спадкоємців права на оформлення спадкових прав в позасудовому порядку).
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачка знала про зареєстроване право власності та перші спори/конфлікти з її колишнім чоловіком/спадкодавцем виникли в 2009 році. Вказує, що позивачкою пропущено строк позовної давності, а тому суд повинен був відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, оскільки позивач пропустила термін подання позовної заяви до суду. 
25 листопада 2021 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 – ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 жовтня 2021 року залишити без змін. Вказує на те, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12.10.2021 право неповнолітньої ОСОБА_5 жодним чином не порушено, оскільки до участі у справі було залучено третю особу – орган опіки та піклування Житомирської міської ради. Окрім того, вказує, що неповнолітня ОСОБА_5 являється спадкоємцем майна померлого ОСОБА_8 нарівні з іншими дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Зазначає, що за час шлюбу з 26.10.1990 по 06.11.2009 вона разом з ОСОБА_8 збудували житловий будинок літ. Б, площею 56,5 кв.м. та гараж літ. Г, загальною площею 39,1 кв.м., право власності на який було зареєстроване за колишнім чоловіком ОСОБА_8 – 30.07.2008 в період його перебування в шлюбі з нею. Вказує, що під час будівництва спірного житлового будинку до прийняття його в експлуатацію в 2007 році вона працювала швеєю на фабриці «Полісянка» з 1990 року по 1999 рік, а з 1998 року до 2015 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець. Вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Звертає увагу на те, що нею не пропущено строку позовної давності, оскільки її право власності було порушено лише після смерті ОСОБА_8 – ІНФОРМАЦІЯ_2 та відкриття спадщини, а у 2019 році вона звернулася до суду з позовом. Вказує, що вони з ОСОБА_8 домовлялися про те, що будинок буде їх спільним дітям, зокрема ОСОБА_2 . Зазначає, що з боку ОСОБА_4 чиняться перешкоди у користуванні належною їй частиною житлового будинку та гаражу, оскільки остання самовільно вселилася в спірний будинок. Стверджує, що їй не було відомо про прийняття будинку в експлуатацію та про реєстрацію права власності на нього за ОСОБА_8 у 2008 році. Зазначає, що її право власності на спірний будинок та гараж її колишнім чоловіком ОСОБА_8 ніколи не заперечувалося, оскільки воно вважалося сімейним домоволодінням призначеним для проживання їх спільних дітей. Враховуючи вищевикладене, вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача відсутні, а рішення першої інстанції є законним та обґрунтованим.
26 листопада 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 – ОСОБА_7 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12.10.2021 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що його мати ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі з батьком ОСОБА_8 з 26.10.1990 по 06.11.2009 збудували житловий будинок літ. Б, площею 56,5 кв.м. та гараж літ. Г, загальною площею 39,1 кв.м., право власності на який було зареєстроване за батьком ОСОБА_8 30.07.2008 в період його перебування в шлюбі з мамою. Вказує, що з народження і по даний час проживає за адресою знаходження спірного будинку. Стверджує, що спорів щодо спірного будинку між батьками не виникало, оскільки даний будинок та інше майно вважалося спільним домоволодінням. Зазначає, що право ОСОБА_4 як співмешканки його батька у повній мірі захищено, оскільки нею було встановлено факт спільного проживання однією сім`єю її з його батьком та визнано право власності на 1/2 автомобілів, які перебувають у її власності. Крім того, зазначає, що право неповнолітньої ОСОБА_5 жодним чином не порушується, оскільки вона нарівні з ними спадкує все належне ОСОБА_8 майно.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 з 26 жовтня 1990 року по 06 листопада 2009 року перебували в шлюбі. 
Відповідно до копії свідоцтва серії НОМЕР_1 від 26.02.2010 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 розірвано.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Житомирським МРВ ДРАЦС ГТУЮ у Житомирській області 17.05.2019 ОСОБА_8 помер – ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зі змісту повідомлення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В.Я. №220/02-14 від 18.03.2019 вбачається, що після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 заведена спадкова справа №09/2019. Із заявами про прийняття спадщини звернулися його діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
За договором купівлі-продажу від 09 липня 1971 року ОСОБА_10 придбав жилий будинок з належними до нього надвірними будівлями, жилою площею 35,20 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 . Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений нотаріусом Житомирської державної нотаріальної контори за реєстром №3-1865.
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 жовтня 2004 року ОСОБА_9 успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_10 2/3 частки житлового будинку площею 50,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , який складався з сараю літ. «В», уборної літ. «У» 
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2004 року ОСОБА_8 успадкував після смерті батька ОСОБА_10 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 складається з двох житлових будинків та надвірних будівель, зокрема будинку «А» та будинку «Б», сараю «В», гаражу «Г», уборної «У» та огорожі 1,2. 
Із витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно Житомирського обласного державного комунального підприємства по технічній інвентаризації від 09.09.2004 року та комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 23.04.2007 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_8 було самовільно збудовано житловий будинок літ. «Б» загальною площею 56,50 кв.м. та гараж літ. «Г».
Той факт, що будинок літ. «Б» мав статус самочинного будівництва підтверджується відміткою на плані будинку в технічному паспорті, виготовленого станом на 07.09.2004 року.
Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 15.08.2007 року прийнято в експлуатацію житловий будинок загальною площею 56,50 кв.м. та гараж літ. Г, по АДРЕСА_1 , будівництво якого здійснено на підставі рішення виконкому міської ради №286 від 27.04.2005 року.
Рішенням Житомирської міської ради №630 від 22 серпня 2007 року затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію індивідуального одноквартирного будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 56, 50 кв.м., що складається з двох житлових кімнат площею 29, 00 кв.м. та підсобних приміщень площею 27,50 кв.м. на ім`я ОСОБА_8 .
Згідно свідоцтв про право власності на два житлових будинка, виданих виконкомом Житомирської міської ради 09 червня 2008 року ОСОБА_9 на праві власності належить 29/100 ід. частин в об`єкті по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_8 на праві власності належить 71/100 ід. частин. В цілому об`єкт складається з двох житлових будинків та надвірних будівель.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 159760238 від 15.03.2019 року за ОСОБА_8 30.07.2008 року зареєстроване право власності на 71/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності Житомирської міської ради від 09.06.2008 року, а 29/100 частин будинку було зареєстровано цього ж дня за його ОСОБА_9 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_9 . 
Відповідач ОСОБА_6 набула у власність 2/3 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , а саме будинок літ. «А» та належні до нього сарай літ. «В», уборну літ. «У», огорожу 1, 2 на підставі укладеного 07.06.2007 року між нею та ОСОБА_9 спадкового договору, зареєстрованого в реєстрі за № 1834.
За результатами проведеної будівельно-технічної експертизи № 931/12.20 від 18.12.2020 року площа будинку літ. «Б» та гаражу літ. «Г» в садибі за адресою: АДРЕСА_1 складає 95,6 кв. м, у тому числі: 56,5 кв.м. -  будинок літ. «Б», 39,1 кв.м . - гараж літ. «Г». Ідеальні частки 1/2 будинку літ. «Б» та 1/2 гаражу літ. «Г» в цій садибі складають 27/100 ід. ч., у тому числі 21/100 ід. ч. - 1/2 будинку літ. «Б» та 6/100 ід. ч.-  1/2 гаражу літ. «Г».
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до статті 22 КпШС України, яка діяла на час реєстрації шлюбу між сторонами, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Статтею 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
З аналізу зазначених норм слідує, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно.
Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Позивач просила визнати за нею право власності на частину майна, яке зареєстроване за ОСОБА_8 у період 2008 року, тобто на час дії КпШС України та СК України.
Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Матеріалами справи підтверджено, що під час будівництва спірного житлового будинку до прийняття його в експлуатацію в 2007 році, ОСОБА_1 працювала швеєю на фабриці «Полісянка» з 1990 року по 1999 рік, а з 1998 року до 2015 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно вважав що будівництво житлового будинку літ.Б загальною площею 56,5 кв.м. та гаражу літ. «Г» загальною площею 39,1 кв.м. право власності на яке було зареєстроване за ОСОБА_8 30.07.2008 року, здійснювалося в період його перебування в шлюбі з позивачем, а тому належить до об`єкту їхньої спільної сумісної власності та їхні частки в майні є рівними.
Враховуючи, що презумпція спільності майна подружжя під час розгляду справи в суді першої інстанції не спростована, обґрунтованим є висновок суду про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку спірного нерухомого майна. 
Щодо пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.
Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).
Звертаючись до суду з вказаним позовом,   ОСОБА_1 зазначала, що про порушення своїх прав вона дізналася лише після смерті ОСОБА_8 у 2018 році та оформлення його спадкоємцями, у тому числі їхніми спільними дітьми ОСОБА_3 і ОСОБА_2 своїх спадкових прав.
Доказів, які б свідчили про те, що після того як ОСОБА_8 почав проживати з іншою жінкою, між ним та позивачем виник спір з приводу нерухомого майна, ОСОБА_11 , яка дії в інтересах малолітньої ОСОБА_5 не надала, а суд першої інстанції таких обставин не встановив. 
Тому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що про порушене своє право ОСОБА_1 дізналася після смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суд першої інстанції правильно вважав, що саме з цього часу почав відлік строк позовної давності на звернення до суду з позовом про поділ майна.
Посилання представника ОСОБА_7 на застосування судом першої інстанції норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 466/9338/16-ц та постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі   №6-178/15-ц , та у справі №6-68 цс15   від 16 вересня 2015 року     колегія суддів відхиляє, оскільки у даній справі встановлені інші фактичні обставини справи, які не дають підстав для висновку про неоднакове застосування норм права у подібних правовідносинах.
Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування по суті спору оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 – ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складення повного судового рішення 02 грудня 2021 року.

Головуючий 

Судді