ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 140/1120/21 пров. № А/857/12664/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                Шевчук С.М.,  
суддів                                                                     Іщук Л.П.,  Онишкевича Т.В.,

          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові  апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року (рішення ухвалене в м. Луцьк в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом під головуванням судді Димарчук Т.М. дата складення повного тексту рішення не зазначена) у справі № 140/1120/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, суд-
ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з  позовною заявою, якою просив:
визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення 01.08.2020 остаточного розрахунку з виплати одноразової грошової допомоги та індексації грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення;
зобов`язати відповідача  нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум в частині невиплати  одноразової грошової допомоги та індексації грошового забезпечення при звільненні з 02.08.2020 по 16.12.2020 року.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, а саме виплати одноразової грошової допомоги та індексації грошового забезпечення, – у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2020 року по 15 грудня 2020 року в сумі 5207,44 грн (п`ять тисяч двісті сім гривень 44 копійки) без урахування податків та інших обов`язкових платежів.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовну заяву залишити без розгляду. 
На обґрунтування апеляційних вимог відповідач зазначає, що положення КЗпП України не поширюються на військовослужбовців, оскільки порядок проходження військової служби, права і обов`язки всіх військовослужбовців, статус військовослужбовців і порядок звільнення військовослужбовців встановлено (регулюється) не нормами КЗпП України, а спеціальним законодавством. Крім того, вказує, що суд першої інстанції при вирішенні спору не надав належну оцінку пропущеному строку звернення до суду із позовною заявою, який відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України становить 1 місяць. Зазначає, що з позивачем остаточний розрахунок проведено 16.12.2020, останнім днем звернення до суду з позовною заявою було 18.01.2021, а не 29.01.2021. Таким чином, позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, причин пропуску не зазначив, заяву про поновлення строку звернення до суду не подавав.
Також не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції та стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 79710,96 грн. 
На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Вказує, що сума недоплати становить 239290,26 грн, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 79710,96 грн є співмірним, справедливим та пропорційним. Також зазначає, що середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні згідно з даними Національного банку України є даними щодо міжбанківських кредитів в національній валюті, тобто це відсотки за користування грошовими коштами наданими НБУ для рефінансування банківських установ, а не ставки за кредитами для населення. Таким чином, зменшуючи суму середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача суд застосував норми, які не можуть бути застосовані до позивача, а відтак дійшов до помилкового висновку щодо визначення зменшеної суми середнього заробітку вважаючи її справедливою, пропорційною та такою, що відповідає обставинам справи.  
Позивач  своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався, відповідно до частини 4   статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України   (далі   КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідач  своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався, відповідно до частини 4   статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України   (далі   КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на електронну адресу відповідача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
Копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду направлені  позивачу засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , проходив військову службу в Державній прикордонній службі України, зокрема, в період з 22.07.1999 по 01.08.2020 - в ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) та знаходився на всіх видах забезпечення, що передбачені законодавством для військовослужбовців, що підтверджується довідкою військової частини № НОМЕР_1 від 03.12.2020 №12/819 (а.с.9).
Під час проходження військової служби позивач брав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької області, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 23.12.2015 (а.с.16).
Наказом начальника 6 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31.07.2020 №459-ос “По особовому складу” майора ОСОБА_1 , начальника служби пожежної безпеки, звільненого з військової служби в запас наказом начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 25.06.2020 №296-ОС за підпунктом “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, з правом носіння військової форми одягу,  виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення з 01.08.2020. Остаточною датою  закінчення військової служби вважається – 01.08.2020. Вказаним наказом передбачено виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільнені з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 25 повних календарних років служби в сумі 222 775,00 грн; відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік за 26 календарних днів; виплатити грошову компенсацію за невиплачені дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки загальною тривалістю 84 календарних дні; виплатити надбавку за 01.08.2020 за особливості проходження служби у розмірі 40% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, премію за 01.08.2020 у розмірі 70% посадового окладу (а.с.10).
Як вбачається з матеріалів справи, в період проходження військової служби з 22.07.1999 по 01.08.2020 в ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) грошове забезпечення позивача здійснювалося ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ).
Станом на 01.08.2020, в день виключення позивача зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) позивачу не виплачено одноразову грошову допомогу при звільнені з військової служби та індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) позивачу 16.12.2020 на картковий рахунок було перераховано кошти в сумі 239   290,26 грн (одноразова грошова допомога при звільнені з військової служби у розмірі 222   775,00 грн та індексація грошового забезпечення у розмірі 20    159,27 грн, в тому числі відраховано військовий збір в сумі 3644,01 грн), що підтверджується банківською випискою з карткового рахунку ПРИВАТ-24 (а.с.14).
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду з цим позовом.

 ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ          
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки індексація грошового забезпечення не виплачена позивачу в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (01.08.2020 року), то вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Тому, відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 5207,44 грн. 

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Як встановлено судом, та не заперечується учасниками справи, що відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, не виплачено одноразову грошову допомогу та індексацію грошового забезпечення, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. 
Як встановлено судом, позивачу було нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу та індексацію грошового забезпечення в розмірі 239290,26 грн лише 16.12.2020.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів  приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Отож обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум (серед яких одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, індексація грошового забезпечення, компенсація за належні до видачі предмети речового майна) при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку. 
Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. 
Частинами 1 і 2 ст. 51 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
Згідно з довідкою щодо нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 з січня 2020 року по грудень 2020 року, за два останні повні місяці перед звільненням (червень –липень 2020 року) йому нараховано та виплачено грошове забезпечення у сумі: 17569,51 грн за червень 2020 року (посадовий оклад – 5360,00 грн, оклад за військове звання – 1340,00 грн, надбавка за вислугу років – 3015,00 грн, надбавка за особливості проходження служби – 3886,00 грн, премія – 3752,00 грн, індексація – 216,51 грн) та 18182,94 грн за липень 2020 року (посадовий оклад – 5360,00 грн, оклад за військове звання – 1340,00 грн, надбавка за вислугу років – 3069,03 грн, надбавка за особливості проходження служби – 3907,62 грн, премія – 3752,00 грн, індексація – 226,29 грн, винагорода за в/ч – 528,00 грн), що за два місяці становить 35    752,45 грн. 
Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 586,11 грн (35    752,45 грн /61, де  61 – кількість календарних днів у червні-липні 2020 року) (а.с. 13). 
Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 79    710,96 грн (586,11 грн х 136 днів = 79    710,96 грн). 
Водночас, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позивачу позовну вимогу про стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5207,44 грн, врахував принцип співмірності, у відповідності до ст.117 Кодексу законів про працю України. Так, судом першої інстанції враховано, що предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день звільнення з військової служби одноразової грошової допомоги та індексації грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку з 01.08.2020 року до дня фактичного розрахунку – 16.12.2020 року в сумі 5207,44 грн.
Як слідує з положення частини 2 ст. 117 КЗпП України якщо спір про розміри належних звільненому працівникові сум вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до ст.221 КЗпП України, п.2 ч.1 ст.19 КАС України  до органів, які розглядають вказану категорію спорів по суті віднесено суди.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми та поведінки позивача яка передувала до дня звернення до суду.
При цьому,  Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні   відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”   суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №     161/12771/15-ц).
З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача за яких позивач звернувся до суду за захистом порушеного права зі сплином значного проміжку часу та відповідача, суд апеляційної інстанції з огляду на приведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 5207,44 грн. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про стягнення за    статтею 117 КЗпП   України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 5207,44 грн.
Водночас, апеляційний суд зазначає, що дана сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Посилання скаржника про те, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати та його посилання з цього приводу на постанови Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18 від 06 червня 2018 року у справі № 804/1782/16, від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15, від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15, суд вважає безпідставними, оскільки такі твердження не відповідають розумінню наведеним вище нормам статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та не враховують правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15 вересня 2015 року в справі № 21-1765а15, а також правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 26  лютого 2020 року в справі №  821/1083/17 та від 13 травня 2020 року № 810/451/17.  
Оскільки одноразову грошову допомогу та індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, то указана обставина свідчить про те, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. 
Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум.
Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29 липня 2020 року у справі № 1.380.2019.003696.
Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).
Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Як передбачено пп.168.1.1   п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.
Стосовно доводів відповідача щодо пропуску позивачем місячного строку звернення до суду, то колегія суддів зазначає, що питання пропуску позивачем строку звернення до суду було розглянуто судом першої інстанції, внаслідок чого винесена ухвала, якою визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду та поновлено пропущений строк звернення до суду. Таким чином, доводи скаржника стосовно того, що судом першої інстанції не надано оцінку пропуску позивачем строку звернення до суду є безпідставними. Також є безпідставними доводи скаржника стосовно того, що позивач не звертався до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду, оскільки матеріали справи містять заяву позивача про поновлення строку звернення до суду із наведенням причин такого пропуску, які судом першої інстанції визнані поважними. 
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.
Так, у справі v. Belgium Суд зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
У справі v. France Суд зазначив, що “стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права”.
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див.Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Практика Європейського суду щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 § 1, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.
Так, у справі “Трегубенко проти України” заявник скаржився, що остаточне і обов`язкове судове рішення, винесене на його користь, було скасовано в порядку нагляду, а також що судове провадження в його справі було несправедливим. Крім того, заявник скаржився, що йому було відмовлено у доступі до суду для визначення його цивільних прав.
За наведених обставин,  колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування судом  наслідків передбачених, частинами третьою та четвертою   статті 123 КАС України, позаяк позивачем пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом з поважних причин. 
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування   відсутні.
Доводи апеляційних скарг, в силу викладеного вище,  висновків суду першої інстанції не спростовують.
Дана справа віднесена до категорії справ незначної складності, передбачених ст. 12 КАС України.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Волинського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року  у справі № 140/1120/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 06 жовтня 2021 року.