ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 р. 	Справа № 520/8212/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендстар Ейджент Юкрейн", Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2021, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків,   по справі № 520/8212/21
за позовом               Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів  
до               Товариства з обмеженою відповідальністю  "Лендстар Ейджент Юкрейн"        
про стягнення адміністративно-господарських санкцій,
ВСТАНОВИВ:
Харківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі –позивач) звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендстар Ейджент Юкрейн" (далі – відповідач), в якому просив суд стягнути з ТОВ “Лендстар Ейджент Юкрейн” на користь Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування осіб з інвалідністю, у сумі 1 868 952,60 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 у справі № 520/8212/21 у задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендстар Ейджент Юкрейн" судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2021 року у справі №520/8212/21 в частині стягнення на користь відповідача судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 2000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, та в цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендстар Ейджент Юкрейн" судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 18 200,00 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що розмір винагороди за надання правової допомоги у даній справі визначений у додатковій угоді №4 від 17.05.2021 року до договору про надання правової допомоги № ЛЕЮ від 24.04.2018 року у вигляді фіксованої суми – 18200,00 грн, що не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Відповідач зазначає, що стягненню на його користь підлягає сума у розмірі 18 200,00 грн, оскільки вона є фіксованою та була попередньо визначена сторонами договору про надання правової допомоги. Крім того, відповідач зазначає, що в оскаржуваному рішенні не зазначено про заявлене позивачем клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, відповідно до положень ч. 7 ст. 134 КАС України.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 у справі № 520/8212/21 скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що згідно ч.3 ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього Закону, ч.5 ст.19 Закону виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним. Позивач вважає, що на підприємство покладається обов`язок по створенню та самостійному працевлаштуванню осіб з інвалідністю. Відповідачем не було вжито заходи щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, що ним була розміщена інформація про наявні на підприємстві вакансії для осіб з інвалідністю: у загальновідомих, регіональних або спеціалізованих газетах або на сайтах, зокрема таких як, дошка безкоштовних оголошень, сайт рекламних оголошень; на загальновідомих сайтах пошуку роботи; на офіційному сайті відповідача або на своїй сторінці в соціальних мережах. Крім того, позивач зазначає, що дії відповідача щодо працевлаштування осіб з інвалідністю носять виключно формальний характер.  
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення в межах доводів апеляційних скарг у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно форми 10-ПІ "Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів" за 2020 рік середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу ТОВ “Лендстар Ейджент Юкрейн” у 2020 році становила - 215 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, якім відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність – 0, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні – 9.
Протягом 2020 року відповідачем було надано звітність - інформацію про попит на робочу силу (вакансії) за формою №3-ПН з вказанням вакансій для інвалідів.
У звітах станом на 06.12.2019, 02.03.2020, 02.04.2020, 03.06.2020, 17.08.2020, 07.10.2020, 11.11.2020, 14.12.2020 відповідачем надані дані про вакансії за посадами: "молодший менеджер (управитель) з логістики" в рахунок нормативу робочих місць для інвалідів.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем були виконані вимоги Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні”  щодо прийняття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №129 передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.
У відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
У відповідності до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).
Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 р. №5067 (далі - Закон № 5067) роботодавець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
На виконання пункту 4 частини третьої статті 50 Закону № 5067 наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)". В контексті прийнятого Закону № 5067 та затвердженого Порядку подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.
Колегія суддів звертає увагу, що періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, натомість передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). В такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 806/1368/17, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17, від 13.07.2020 у справі №804/4097/18, від 11.09.2020 у справі № 440/2010/19.
До обов`язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування інвалідів в силу приписів ч. 3 ст. 17, ч. 1 ст. 18, ч. ч. 2, 3 та 5 ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” фактично віднесено укладання трудового договору з особою з інвалідністю, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості (в силу статті 21 Кодексу законів про працю України саме наявність трудового договору вказує на виникнення у працівника обов`язку виконувати певну роботу, а у роботодавця обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці).
При цьому, Законом України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.
З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.
Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі, спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, звіт форми №3-ПН, що подається у порядку, визначеному наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 року.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16.
Таким чином, передбачена ч. 1 ст. 20 Законом України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог ч. 3 ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) у разі порушення роботодавцем вимог ч. 3 ст. 17, ч.1 ст. 18, ч. ч. 2, 3 та 5 ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.
Отже, обов`язком роботодавця є створення робочих місць для осіб з інвалідністю, звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів та центром зайнятості щодо наявності вакантних робочих місць, працевлаштування осіб з інвалідністю, які звертаються безпосередньо до роботодавця або направляються для працевлаштування центром зайнятості.
Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 21 серпня 2018 року по справі № 817/650/17, від 20 травня 2019 року у справі № 820/1889/17.
З матеріалів справи встановлено, що у 2020 року відповідачем подано звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю форми №10-ПІ. Так, у спірний період середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу ТОВ “Лендстар Ейджент Юкрейн” становила - 215 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, якім відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність – 0, кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях - 9.
Відповідно до наказу № 12/1-шр від 06.12.2019 р. «Про затвердження змін до штатного розкладу» створено робочі місця для осіб з інвалідністю на посаді молодшого менеджера (управителя) з логістики, робочих місць у кількості 9. В подальшому, наказом №10-11/20-шр від 11.11.2020 року «Про затвердження змін до штатного розпису» створено робочі місця для осіб з інвалідністю на посаді молодшого менеджера (управителя) з логістики, робочих місць у кількості 10. Також, наказом №11-12/20-шр від 14.12.2020 року «Про затвердження змін до штатного розпису» створено робочі місця для осіб з інвалідністю на посаді молодшого менеджера (управителя) з логістики, робочих місць у кількості 11 (а.с. 21, 34, 37).
Протягом 2020 року відповідачем було надано звітність - інформацію про попит на робочу силу (вакансії) за формою №3-ПН з вказанням вакансій для осіб з інвалідністю.
У звітах станом на 06.12.2019, 02.03.2020, 09.04.2020, 03.06.2020, 17.08.2020, 07.10.2020, 11.11.2020, 14.12.2020 відповідачем до Харківського міського центру зайнятості були надані дані про вакансії за посадами: "молодший менеджер (управитель) з логістики" в рахунок нормативу робочих місць для осіб з інвалідністю, що підтверджується наявними в матеріалах справи звітами та відмітками центру зайнятості про їх прийняття. Вказаними звітами підприємство інформувало орган державної служби зайнятості про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю (а.с. 22-39).
Матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів та не повідомлено про випадки відмови відповідачем у працевлаштуванні особам з інвалідністю.
Вказані обставини дають підстави для висновку про виконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів встановлених статтею 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” та належне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості осіб з інвалідністю для працевлаштування, а тому застосування до нього адміністративно-господарських санкцій є безпідставним.
З огляду на викладене, колегія суддів  погоджується  із висновком  суду  першої  інстанції про те, що відповідачем вжито всіх заходів для працевлаштування інвалідів, зокрема, систематичне повідомлення центру зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів, інформування позивача про вказані дії та надання копії звітів про попит на робочу силу, а тому застосування до нього адміністративно-господарських санкцій є безпідставним.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що  саме  на підприємство покладається обов`язок створення та самостійного працевлаштування осіб з інвалідністю, колегія суддів вважає необґрунтованим та помилковим, оскільки законодавством України покладено обов`язок на суб`єктів господарювання лише обов`язок щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю, їх атестування та інформування про кількість створених робочих місць. При цьому, обов`язок суб`єкта господарювання щодо створення робочих місць для осіб інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати осіб з інвалідністю на створені робочі місця.
Щодо доводів апеляційної скарги, що відповідачем не дотримано норми чинного законодавства, не виконано норматив встановлений ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні”, а тому відповідач не може бути звільненим від обов`язку по сплаті адміністративно – господарських санкцій, передбачених ст.20 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні”, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з урахуванням викладених вище висновків, та зазначає, що матеріалами даної справи підтверджується, що відповідачем було виконано вимоги щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю  відповідно до нормативів, встановлених ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні”, а також поінформовано центр зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві для таких осіб.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог.
Стосовно стягнення судових витрат, понесених відповідачем, пов`язаних з наданням правничої допомоги, то колегія суддів зазначає наступне.
Задовольнивши частково клопотання відповідача, суд першої інстанції, враховуючи незначну складність справи, дійшов висновку, що на користь відповідача належить стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно частини першої та третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя №R(81)7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Приписами п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно зіст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 300/941/19 та від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.
Так, в матеріалах справи наявні докази витрат на професійну правничу допомогу, а саме копії наступних документів: копія Договору про надання правової (правничої) допомоги від 24.04.2018 №ЛЕЮ; копія додаткової угоди №4 від 17.05.2021; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Яровенко О.Ю.; копія ордеру на надання павничої (правової) допомоги; копія рахунку-фактури від 17.05.2021 № 17/05, від 14.06.2021 року №14/06-1; копія акту приймання-передачі наданих послуг від 14.06.2021 року; копія квитанції від 24.05.2021 року № 6, від 15.06.2021 року №4685.
Згідно з Договором від 24.04.2018 року № ЛЕЮ, його предметом є здійснення представництва в будь-яких цивільних, господарських, адміністративних провадженнях, в тому числі з правом підписання та подання позовних заяв, апеляційних, касаційних скарг, інших скарг, заперечень, відзивів, заяв, пояснень, відповідей на відзив та будь-яких інших документів.
Згідно з додатковою угодою № 4 від 17.05.2021 року до договору від 24.04.2018 року №ЛЕЮ, ТОВ «Лендстар Ейджент Юкрейн» та адвокатське об`єднання «Корт райдер» домовились про надання правової допомоги в адміністративній справі № 520/8212/21. Сторони домовились, що вартість послуг за представництво інтересів в суді першої інстанції складає 18 200,00 грн.
Сторони погодили фіксовану вартість послуг з надання правової допомоги – 18200,00 грн., яка сплачується поетапно.
В цілому, документально підтверджено, що відповідач поніс витрати в суді першої інстанції на послуги адвоката в розмірі 18200,00 грн.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що частинами 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Тобто, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Це означає, що сорона, яка заперечує розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язана навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 09.03.2021 року по справі №200/10535/19-а, від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.
Матеріали справи не місять клопотання позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Також апеляційна скарга позивача не містить заперечень на спростування клопотання відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Поряд з тим, матеріали справи містять докази направлення позивачу клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 55-56).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про задоволення заяви відповідача, та зазначає про обґрунтованість суми витрат на професійну правничу допомогу відповідача в суді першої інстанції у розмірі 18200,00 грн.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2021 у справі № 520/8212/21 в частині відмови у задоволенні вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендстар Ейджент Юкрейн" про стягнення судових витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката,  з прийняттям постанови в цій частині про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 16200,00 грн. (18200,00 – 2000,00 грн.)
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендстар Ейджент Юкрейн" задовольнити.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2021 по справі № 520/8212/21 - скасувати в частині відмови у задоволенні клопотання про стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендстар Ейджент Юкрейн" судові витрати пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 16200 (шістнадцять тиясяч двісті) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.
В цій частині прийняти постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 1 під`їзд, к. 16, м. Харків, 61022, ЄДРПОУ 14070760) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лендстар Ейджент Юкрейн" (просп. Науки, 38, офіс 414, м. Харків, 61166, ЄДРПОУ 39691426) судові витрати пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 16200 (шістнадцять тиясяч двісті) грн. 00 коп.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 у справі № 520/8212/21 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	О.М. Мінаєва 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський