КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №381/3291/20                                                                                головуючий у І інстанції: Ковалевська Л.М. провадження 22-ц/824/9616/2021                                                                                          доповідач: Сліпченко О.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
12 жовтня 2021 року                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.
за участю секретаря: Спеней О.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу  за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Котюк Ірина Олексіївна, Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяна Леонідівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,- 
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що їй стало відомо про існування виконавчого провадження, щодо стягнення з неї заборгованості, проте жодних боргових зобов`язань в неї не існує, кредитних відносин між нею та іншими установами також, не існує. 
Виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису №3010 від                          15 жовтня 2020 року, який здійснено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.О., за яким з позивачки на користь відповідача стягнуто заборгованість в сумі 29 020,27 грн. 
Зазначла, що банк не звертався до неї з вимогою про погашення заборгованості та вчинення виконавчого напису №3010 вчинено без повідомлення її про наявність боргу, без повідомлення про намір звернення стягнення з позивача заборгованості, шляхом вчинення виконавчого напису, в тому числі, без надання йому копії розрахунку боргу та не надання підтвердження права вимоги до позивача як до боржника, тому вважає, що вимога відповідача про стягнення боргу - не є безспірною.
Просила визнати виконавчий напис №3010 від 15 жовтня 2020 року таким, що не підлягає виконанню. 
            
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня                        2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою.
Вказує на те, що виконавчий напис вчинено за відсутності договірних відносин між сторонами, оригіналу кредитного договору, за відсутності виписки по рахунку та без необхідної перевірки безспірності боргу.
Зауважує, що не погоджується із наявністю заборгованості, а тому наявний спір між сторонами. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав позицію викладену в апеляційній скарзі. 
Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.  
У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
 
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодних належних, допустимих, достовірних доказів на обґрунтування позовних вимог, а надані приватним нотаріусом документи спростовують доводи позивача з приводу відсутності заборгованості перед відповідачем.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
 
Судом встановлено, що 15 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.В. за заявою АТ «Банк Форвард» було вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №3010, про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь стягувача АТ «Банк Форвард» за кредитним договором № 200157536 від 24.07.2018 за період з 27.07.2020 по 26.08.2020 в розмірі 28 170,27 грн, в тому числі: заборгованість за сумою кредиту 22 444,98 грн, заборгованість за процентами 5725,29 грн, плата за пропуск мінімальних платежів 0,00 грн. Також плата за вчинення виконавчого напису складає 850 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню 29 920,27 грн.
 
Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.
Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
Підпунктами 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року     № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
Відповідно ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
У постанові 06 травня 2020 року по справі № 320/7932/16-ц Верховний суд зазначив наступне:
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
 
Звертаючись із позовною заявою, ОСОБА_1 вказувала, що не має будь-яких договірних стосунків із АТ «Банк Форвард», а тому приватний нотаріус, на її думку не мала права вчиняти виконавчий напис.
Місцевий суд вірно зазначив, що позивачем не було надано жодних належних, допустимих, достовірних доказів на обґрунтування позовних вимог.
Колегія суддів зауважує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК)
Загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПК. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК).
При цьому,  ОСОБА_1 при зверненні із позовом не скористалась своїм правом, щодо надання відповідних доказів, із клопотаннями про витребування доказів не зверталась, 
Приватний нотаріус Котюк І.О., який вчинив спірний виконавчий напис, надав відповідні документи на підтвердження наявності зобов`язань позивачки перед АТ «Банк Форвард», що підтверджується укладеним кредитним договором(а.с. 58-60), а тому посилання позивача на відсутність боргових зобов`язань не відповідають дійсності.
З огляду на вказане, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем не було надано жодних належних, допустимих, достовірних доказів на обґрунтування позовних вимог.
Колегія суддів зауважує, що звертаючись із позовною заявою ОСОБА_1 посилалась на те, що виконавчий напис було вчинено за відсутності зобов`язань перед Банком, а тому  заборгованість не є безспірною, оскільки вона не погоджується з її розміром та наявністю. 
Судом першої інстанції було встановлено наявність відповідного кредитного договору укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Банк Форвард», при вчиненні виконавчого напису від              15 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.В. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня                   1999 року №1172 перевірено подачу відповідачем АТ «Банк Форвард» на обґрунтування вимог повного пакету документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
Вищевказані обставин, а саме наявність кредитного договору, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не спростувала.
Послання позивача на постанову Великої палати Верховного суду від 20 червня 2018 (справа № 826/20084/14) як на підставу неможливості вчинення виконавчого напису нотаріуса є необґрунтованим, що було зазначено судом першої інстанції на надано відповідну правову оцінку. 
З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позивача наданим в суді першої інстанції, яким суд надав належну оцінку, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження позовних вимог.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2021 року залишити без змін.   
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено «12» жовтня 2021 року.

Головуючий
 
Судді: