ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7507/21 Справа № 179/1671/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого- судді Демченко Е.Л. 
                суддів – Куценко Т.Р., Пищиди М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Віта 2000» на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Віта 2000» про стягнення коштів, у зв`язку з їх збереженням без достатньої правової підстави,- 

в с т а н о в и л а:

       У листопаді 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Віта 2000» (далі - ТОВ «Агро-Віта 2000») про стягнення коштів, у зв`язку з їх збереженням без достатньої правової підстави, мотивуючи тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,500 га, кадастровий номер 1222384000:01:002:0432, яка розташована на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області. У серпні 2017 року із витягу з Державного земельного кадастру йому стало відомо про існування договору оренди щодо вищезазначеної земельної ділянки, нібито укладеного 10 березня 2012 року між ним та ТОВ «Агро-Віта 2000», відомості про який 26 травня 2015 року було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Зазначав, що рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2019 року у справі №179/1604/17, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року, вищевказаний договір було визнано недійсним.         Вказує, що з дати державної реєстрації даного договору, а саме з 26 травня 2015 року, відповідач протиправно користується земельною ділянкою, при цьому, відмовляється сплачувати позивачу кошти за її користування.
       Таким чином, посилаючись на те, що відповідач з 2015 року по 2020 рік був фактичним користувачем земельної ділянки на підставі договору, який пізніше був визнаний судом недійсним, а також без достатньої правової підстави за рахунок позивача, як власника цієї земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, позивач просив суд стягнути вказані кошти в розмірі 77 658,04 грн. та понесені ним судові витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 грн.
       Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2021 року позов задоволено. Вирішено питання щодо судових витрат та витрат на правничу допомогу. 
       В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Агро-Віта 2000», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів фактичного користування відповідачем земельною ділянкою позивача починаючи з 2015 року. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних відносин строку позовної давності, в частині стягнення грошових коштів за період з 2015 року по 2017 рік, зважаючи на те, що про порушення свого права позивач дізнався у 2015 році, що підтверджується листом позивача, надісланим на адресу відповідача у 2015 році, зі змісту якого вбачається, що позивач звернувся до відповідача із повідомленням про небажання продовження між сторонами орендних відносин. Вважав, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., оскільки позивачем не надано детальний опис робіт, виконаних адвокатом та кількість витраченого ним часу.
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Агро-Віта 2000» позивач по справі не скористався. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом та це підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником земельної ділянки площею 5,500 га, кадастровий номер 1222384000:01:002:0432, яка розташована на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП №130527 (а.с.13-14).
       10 березня 2012 року між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,500 га, кадастровий №1222384000:01:002:0432, на підставі якого 26 травня 2015 року державним реєстратором Магдалинівського районного управління юстиції Дніпропетровської області Бредихіною М.С. зареєстровано відповідне право оренди за ТОВ «Агро-Віта 2000», номер запису про інше речове право: 9851977 (а.с.14-17).
       Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2019 року у справі №179/1604/17 визнано недійсним договір оренди землі №б/н від 10 березня 2012 року, укладений щодо земельної ділянки площею 5,500 га, кадастровий номер 1222384000:01:002:0432 (а.с.18-19).
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області залишено без змін (а.с.20-22).
       30 вересня 2015 року позивач ОСОБА_1 звертався до ТОВ «Агро-Віта 2000» із заявою, відповідно до якої зазначав, що вищевказану земельну ділянку він, на підставі договору оренди, передав ТОВ «Агро-Віта 2000», у зв`язку з необхідністю ведення особистого сільськогосподарського виробництва, що зумовлює використання земельної ділянки, що належить йому як власнику, даною заявою повідомляє, що після закінчення строку дії поточного договору оренди землі з ТОВ “Агро-Віта 2000” з 01 січня 2016 року продовжувати чи укладати новий договір оренди землі з підприємством не буде. Повідомив про неможливість проведення підприємством осінніх посівних робіт в 2015 році на його земельній ділянці (а.с.71).
       Позивач факт подання ним такої заяви підтверджує та наголошує на існуванні між сторонами станом на 2015 рік позадоговірних відносин (а.с.85).
       Відповідно довідок ТОВ «Агро-Віта 2000»:
       - у 2015 році позивачу була нарахована орендна плата у розмірі 4,69% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 206 044,00 грн., а саме в розмірі 9 642,00 грн. (а.с.23);
       - у 2016 році позивачу була нарахована орендна плата у розмірі 5,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 247 253,00 грн., а саме в розмірі 13 598,92 грн. (а.с.24-25).
       Згідно розрахунку позивача за користування відповідачем земельною ділянкою у період з 2015 року по 2020 рік відповідач зобов`язаний повернути йому безпідставно збережені кошти, які мав отримати на сплату орендної плати, у розмірі 77 658,04 грн., а саме:
       за 2015 рік - 9 663,46 грн. = (206 044,00 грн. х 4,69 % - 100 %);
       за 2016 рік - 13 598,92 грн. = (247 253,00 грн. х 5,5 % - 100 %);
       за 2017 рік - 13 598,92 грн. = (247 253,00 грн. х 5,5 % - 100 %);
       за 2018 рік - 13 598,92 грн. = (247 253,00 грн. х 5,5 % - 100 %);
       за 2019 рік - 13 598,92 грн. = (247 253,00 грн. х 5,5 % - 100 %);
       за 2020 рік - 13 598,92 грн. = (247 253,00 грн. х 5,5 % - 100 %).
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти у розмірі 77 658,04 грн., які нараховано відповідачем, набуті без правової підстави, у зв`язку із визнанням судом договору недійсним, тому у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримане майно (грошові кошти), яке є безпідставно набутим. Вважав необґрунтованими доводи представника відповідача про не користування ТОВ «Агро-Віта 2000» у період з 2015 по 2020 рік земельною ділянкою, оскільки в матеріалах справи міститься копія акту встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та її прийняття від 10 березня 2012 року, згідно якого ТОВ «Агро-Віта 2000» прийняло в користування земельну ділянку, при цьому, доказів, які б підтверджували факт повернення позивачеві земельної ділянки відсутні. Крім того, задовольняючи позов суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування за клопотанням відповідача до вказаних правовідносин строку позовної давності, мотивуючи тим, що право вимоги щодо повернення грошових коштів набутих відповідачем без правової підстави виникло у позивача на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2019 року, яким визнано недійсним договір оренди землі укладений щодо земельної ділянки належної позивачеві.
       Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Стаття 93 ЗК України встановлює, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.
       Оренда землі — це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»).
       Згідно з закріпленим у статті 32 Закону України «Про оренду землі» правилом перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. 
       Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендною платою за землю є платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.
       Предметом регулювання глави 83 ЦК України є правовідносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
       Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
       Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
       Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними і регулюються положеннями глави 83 ЦК України.
       Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі статті 1212 ЦК України.
       Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові №14-77цс18 від 23 травня 2018 року (справа №629/4628/16-ц).
       Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність набуття відповідачем коштів, які останній мав сплатити за користування земельною ділянкою, в той же час не сплатив, у зв`язку з чим зобов`язаний повернути власнику земельної ділянки на підставі статті 1212 ЦК України.
       Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо не користування відповідачем земельною ділянкою позивача з 2015 року та відсутності доказів на підтвердження зворотнього, зважаючи на те, що наявні в матеріалах справи докази свідчать про умисну поведінку відповідача та вчинення останнім ряду недобросовісних дій з метою отримання юридичних підстав для користування земельною ділянкою позивача, зокрема створення та реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно договір оренди землі від 10 березня 2012 року, який позивачем не підписувався, а також складення акту про встановлення меж земельної ділянки (на місцевості) та її приймання-передачі, який містить підпис представника ТОВ «Агро-Віта 2000» та печатки підприємства, що у свою чергу свідчить про фактичне отримання відповідачем земельної ділянки у користування. При цьому доказів повернення вказаної земельної ділянки її власнику матеріали справи не містять.
       Окремо колегія суддів зауважує, що відповідач факт користування земельною ділянкою позивача не заперечував, лише зазначав, що користувався нею до 2015 року, в той же час в матеріалах справи відсутні докази повернення земельної ділянки власнику у 2015 році. 
       Звертаючись до апеляційного суду із відповідною скаргою, відповідач ТОВ «Агро-Віта 2000», окрім вищевказаного доводу, посилався на пропуск позивачем строку на звернення до суду з дійсним позовом, про застосування якого ним заявлялося в суді першої інстанції та в якому було необґрунтовано відмовлено.
       Дослідивши вказаний довід апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
       Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
       Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
       Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
       Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.
       Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
       Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
       Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17).
       Положеннями статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
       Відповідно до вимог статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       Суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
       Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, між останніми існували позадоговірні відносини з приводу оренди відповідачем земельної ділянки з кадастровим номером 1222384000:01:002:0432, яка розташована на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області та належить позивачу на праві власності, тобто позивач фактично надавав у платне використання відповідачу свою земельну ділянку. 
       Вказані відносини між сторонами існували до кінця 2015 року, про що свідчить лист позивача ОСОБА_1 до ТОВ «Агро-Віта 2000» від 30 вересня 2015 року, відповідно до якого повідомлено підприємство про розірвання між сторонами фактичних орендних відносин та необхідність відповідача, починаючи з 01 січня 2016 року, звільнити належну власнику земельну ділянку. 
       Позивачем відповідний факт не оспорюється.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку про обізнаність позивача про фактичне користування відповідачем земельною ділянкою на підставі усної домовленості до 2015 року, використання якої підлягало оплаті з боку користувача.
       Тобто надаючи в користування свою земельну ділянку, позивач очікував належної оплати з боку відповідача за користування земельною ділянкою, тобто саме з моменту закінчення поточного року користування відповідачем земельною ділянкою та відсутності оплати за відповідний період, позивач «міг довідатися» про порушення свого права, зокрема щодо отримання з відповідача коштів за фактичне користування ним земельною ділянкою. В той же час, протягом трьох років з моменту затримки розрахунку позивач до суду не звернувся.
       Колегія суддів зауважує, що встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності як передбачуваності застосування правових норм слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки вчиненої дії (бездіяльності) не будуть анульовані у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності дій (бездіяльності) суб`єктів правовідносин. 
       При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
       Крім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93,22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). 
       Таким чином, враховуючи, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, встановивши обґрунтованість вимог позивача в частині права на отримання коштів за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою позивача за 2015 рік, та пропуску ним строку позовної давності в цій частині, про які зазначав відповідач в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача в частинні стягнення коштів за користування відповідачем земельною ділянкою в 2015 році.
       Підстав для застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин за період з 2016-2017 роки колегія суддів не вбачає, зважаючи на те, що звертаючись до відповідача із заявою про звільнення земельної ділянки та розірвання фактичних орендних відносин, позивач мав всі підстави вважати, що підприємство, зважаючи на те, будь-яких заперечень з боку відповідача не надходило, плату за користування земельною ділянкою підприємство не здійснювало, належну йому земельну ділянку звільнило.
       При цьому, з матеріалів справи вбачається, що про продовження всупереч волі власника користування відповідачем земельною ділянкою, позивачу стало відомо у серпні 2017 року із витягу з Державного земельного кадастру, відповідно до якого позивачеві стало відомо про існування договору оренди щодо вищезазначеної земельної ділянки, нібито укладеного 10 березня 2012 року між ним та ТОВ «Агро-Віта 2000», відомості про який 26 травня 2015 року було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Тобто за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи ОСОБА_1 до серпня 2017 року не знав і не міг знати по існування письмового договору оренди земельної ділянки та акту встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та її приймання-передачі. При цьому, дізнавшись про існування такого договору, позивач вже у вересні 2017 року звернувся з позовом до суду про визнання вищевказаного договору оренди земельної ділянки недійсним та отримавши рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2019 року постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2020 року рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області залишено без змін, звернувся до суду із дійсним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги наявністю відповідних судових рішень.
       Таким чином строк позовної давності за інший період позивач не пропустив.
       З огляду на викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову.
       Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
       Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
       До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
       Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
       Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
       Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
       Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
       У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
       Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження отримання позивачем правничої допомоги та доведення розміру відповідних витрат, останнім надано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ №1040948 від 26 жовтня 2020 року та договір №02/10-20 про надання правової допомоги від 15 жовтня 2020 року та попередній розрахунок надання послуг адвоката (а.с.29-33).
       Відповідно до пункту 4.2 розмір гонорару адвоката за цим договором вказується в додатках до цього договору, які є невід`ємною його частиною.
       За прийняття доручення, згідно цього договору до виконання, клієнт виплачує адвокату аванс, який складає 100 відсотків суми гонорару, зазначеній в додатку до цього договору, в день підписання цього договору (пункт 4.3 договору).
       Відповідно до додаткової угоди №1 до договору №02/10-20 про надання правової допомоги від 15 жовтня 2020 року вбачається, що розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги (представництво) в суді першої інстанції з приводу стягнення з ТОВ “Агро-Віта 2000” збитків, завданих у зв`язку із самовільним зайняттям (використанням) земельної ділянки складає 10 000 грн. 
       Згідно попереднього розрахунку надання послуг адвоката, вбачається, що на підставі договору про надання правової допомоги №02/10-20 від 15 жовтня 2020 року надається правова допомога ОСОБА_1 в наступному обсязі: надання юридичної консультації, аналіз та збір доказів, складання та подання до суду позовної заяви про стягнення коштів у зв`язку з їх збереженням без достатньої правової підстави, представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції.
       Враховуючи складність спірних правовідносин та об`єм роботи, яку потрібно виконати адвокату, загальна вартість послуг за договором становить 10 000 грн., з яких 250 грн. - вартість консультації, 1 750 грн. - вартість послуг щодо аналізу та збору доказів, 3 500 грн. вартість послуг зі складання позовної заяви, 4 500 грн. вартість послуг представництва інтересів клієнта в суді першої інстанції.
       Доказом фактичного понесення позивачем витрат на правничу допомогу є квитанція до прибуткового касового ордера №51 від 15 лютого 2021 року (а.с.127).
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу, а також його розміру та співмірності та розумності, оскільки розмір витрат на правничу допомогу відповідає складності справи, часу її розгляду, значення для сторін та розміру цін правничу допомогу, що склалися в межах регіону країни.
       Доводи відповідача про відсутність в попередньому розрахунку витрат на правничу допомогу часу, який витрачено адвокатом на кожну з послуг, колегія суддів вважає безпідставними.
       В той же час, враховуючи результат розгляду даної справи, а саме часткове задоволення позову ОСОБА_1 , з відповідача ТОВ «Агро-Віта 2000» підлягає стягненню на користь  ОСОБА_1  судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 736,37 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 8 758 грн.
       Крім того, зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ТОВ «Агро-Віта 2000» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 156,64 грн. з розрахунку розміру задоволених вимог.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Віта 2000»  задовольнити частково.  

       Рішення  Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Віта 2000» про стягнення коштів, у зв`язку з їх збереженням без достатньої правової підстави задовольнити частково.

       Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Віта 2000» на користь ОСОБА_1 кошти за безпідставне користування земельною ділянкою за період з 2016 року по 2020 рік в розмірі 68 016 (шістдесят вісім тисяч шістнадцять) грн.04 коп.

       Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Віта 2000» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 736 (сімсот тридцять шість) грн. 37 коп.

       Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Віта 2000» на користь ОСОБА_1 сплачені витрати на правову допомогу в розмірі 8 758 (вісім тисяч сімсот п`ятдесят вісім) грн.

       Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Віта 2000» судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в розмірі 156 (сто п`ятдесят шість) грн. 64 коп.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

       Повний текст постанови складено 17 листопада 2021 року.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Пищида М.М.