Дата документу 24.11.2021 Справа № 335/9075/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/9075/20 Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко І.А.
Провадження №22-ц/807/3144/21  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Бєлової А.В.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про розірвання договору та визначення способу участі у вихованні дитини, -
В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про розірвання договору та визначення способу участі у вихованні дитини.

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_2 перебував з відповідачкою ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2015, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.04.2020 було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , батьками якого є позивач та відповідач. 29.02.2020 між позивачем та відповідачем було укладено Договір про участь у вихованні та утриманні дитини, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Салтан В.В. Однак, зміст вказаного договору не конкретизує участь позивача у вихованні дитини та містить лише загальні фрази, ані часу ані визначеної кількості днів та інших умов побачень з сином, договір не містить. Після його підписання, поведінка відповідача щодо перешкоджання спілкування позивача із дитиною не змінилася, а навпаки, ОСОБА_2 не мав відомостей про місце проживання дитини та колишньої дружини, і не був обізнаний щодо адреси та назви дошкільного закладу, який відвідувала дитина. Отже, мати дитини взагалі не виконувала та не виконує вимоги договору, а в телефонному режимі постійно відмовляє йому у зустрічах та спілкуванні з сином, і вважає за доцільне обмеження позивача у спілкуванні з сином задля того, щоб син вважав батьком іншого чоловіка.

Крім того, зазначено, що зважаючи на той факт, що окрім питання про його участь у вихованні, колишня дружина внесла до договору пункт про утримання дитини, з якого вбачається, що розмір утримання є значно завищеним, і на цей час взагалі для позивача є неможливим до сплати. Позивач на цей час не в змозі сплачувати вказаний розмір аліментів, оскільки не має достатнього доходу для такої сплати. 

Так, при підписанні Договору, він повністю довірився колишній дружині, та мав намір віднайти роботу із доходом, який би відповідав вказаному розміру аліментів у Договорі, адже ладен був піти на будь-які умови, що висувала відповідач, задля спілкування з сином.

Зазначив, що постійно намагався вирішити вказане питання в добровільному порядку, однак ОСОБА_3 відмовляла йому в дотримані його та дитини прав.

Згодом, вичерпавши всі можливі спроби домовитись з ОСОБА_3 про виконання нею Договору та законодавства, щодо відновлення його порушених прав батька, позивач звернувся до органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району. Після спілкування на комісії в органі опіки та піклування, колишня дружина не змінила своєї протиправної поведінки та й досі порушує його права на участь у вихованні сина та спілкування з ним, і його права на батьківську опіку та емоційний зв`язок.

На підставі викладеного, просить суд розірвати Договір про участь у вихованні та утриманні дитини, укладений 29.02.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Салтан В.В. та визначити наступний спосіб ОСОБА_2 участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом зустрічей та спілкування без присутності матері дитини, за адресою реєстрації позивача: кожний понеділок з 17.00 год. до 20.00 год; кожна середа з 17.00 год. до 20.00 год.; у вихідні дні - кожна п`ятниця з 17.00 год. до 10.00 год. ранку наступної суботи цього тижня; у день народження дитини – дві години за домовленістю; у літній період чотирнадцять днів з можливістю оздоровлення поїздкою на море без супроводу матері.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про розірвання договору та визначення способу участі у вихованні дитини,- задоволено частково.

Визначено графік участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: шляхом зустрічей та спілкування щосереди з 17.00 год. до 20.00 год.; перша та третя субота місяця з 10.00 год. до 18.00 год.
В іншій частині вимог, про розірвання договору про участь у вихованні та утриманні дитини укладеного 29.02.2020, – відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021року в частині задоволених позовних вимог  та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказане рішення суду першої інстанції суперечить правам та інтересам дитини та матері. 

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Третя особа, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району,будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення судової повістки (а.с.125 ) до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповілдності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності третьої особи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції апеляційним судом переглядається лише в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині судове рішення не переглядається, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2015, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.04.2020 – розірвано. Рішення набрало законної сили 18.05.2020. (а.с.11-12).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Олександрівським районним у м. Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 23.05.2020, актовий запис №117 від 13.05.2016, батьками дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . (а.с.13).

29.02.2020 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено Договір про участь у вихованні та утриманні дитини, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В., зареєстровано у реєстрі за № 901. (а.с.14).

Відповідно до умов вказаного Договору від 29.02.2020, визначено що: мати дитини гарантує батькові право вільно відвідувати та спілкуватися з дитиною за попередньою домовленістю у зручний для нього час, без обмежень, а також брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини (п.5); за домовленістю батьків, даним Договором встановлюється обов`язок батька сплачувати на утримання дитини аліменти у розмірі 5 000,00 грн. кожного місяця, до досягнення дитиною повноліття, або якщо повнолітня дитина продовжує навчання – до досягнення ним двадцяти трьох років (п.6).

09.10.2020 позивачем на адресу відповідачки направлено повідомлення про невиконання умов Договору від 29.02.2020 ОСОБА_5 , в якому зазначено, що відповідачем протягом 2020 року після розлучення, не виконуються умови Договору, а саме порушуються права позивача та права дитини на спілкування, у зв`язку з чим просить узгодити порядок зустрічей з дитиною та запропоновано графік спілкування, який зазначено у позовній заяві. (а.с.17).

У відповідь на вказане повідомлення, 12.10.2020 відповідач повідомила, що категорично не погоджуються із прописаним графіком з тих причин, що він не узгоджений у Договорі від 29.02.2020, який є чинним. Також, зазначено, що відповідно до запровадженого в України карантину, спілкування з дитиною має обмежений характер. (а.с.19).

Відповідно до скріншотів переписки між позивачем та відповідачем, встановлено, що сторони, які мають образи один на одного, не можуть дійти згоди щодо зустрічей та спілкування батька з дитиною. (а.с.23-26).

Відсутність згоди щодо графіку спілкування батька з дитиною, також підтверджується відтвореним у судовому засіданні відеофалом, з якого вбачається відмова вихователя дитячого садочку батькові на зустріч із дитиною за проханням матері дитини.

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник щодо усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні батька з дитиною..

Під час оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд керується положеннями Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), СК України, Законом України "Про охорону дитинства", а також іншими правовими актами.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною першої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, що, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що матір, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olsson v. Sweden" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78).

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Отже, визначаючи спосіб участі одного із батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.
Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Згідно з висновку районної адміністроації по Вознесенівському району Запорізької міської ради від 12.02.2021 року № 6263 вбачається, що питання визначення порядку участі ОСОБА_5 у вихованні малолітнього ОСОБА_4 , розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації 28.01.2021 року та 04.02.2021 року. Під час останнього засідання вислухоно думку батьків щодо вищезазначеного питання. Районна адміністроація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, вважає доцільне визначити наступний графік участі ОСОБА_5 у вихованні малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 – щосереди з 17.00 до 20.00, перша та треия чудота місяця з 10.00 до 18.00 ( а.с. 66).

Визначаючи спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції, правильно виходив з принципу рівності прав батьків у вихованні дітини та передусім з інтересів дитини, ураховуючи при цьому його вік та режим відпочинку, а також беручи до уваги висновок районної Адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 12 лютого 2021 року № 6263 щодо поведінки батьків, доцільності встановлення саме такого графіку участі ОСОБА_5 у вихованні малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Графік визначний судом, складений з урахуванням інтересів дитини, відповідає його режиму проживання і надасть можливість позивачу згідно з вимогами статті 157 СК України у достатній мірі спілкуватися з дітиною, приділяти йому увагу, брати участь у його розвитку та вихованні.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів на підтвердження негативного впливу батька ОСОБА_5 на дитину чи на підтвердження наявності перешкод нормальному вихованню дитини у результаті спілкування з ним, а також про відсутність фактів неналежного виконання ОСОБА_5 своїх батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції, вірно зазначив, що неприязні стосунки між сторонами у справі не свідчать про протиправну поведінку ОСОБА_5 щодо дитини, а висновок комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 12 лютого 2021 року про доцільність побачення позивача з з дитиною щосереди з 17.00 до 20.00, перша та третя субота місяця з 10.00 до 18.00 забезпечує належної участі батька у його вихованні. 

Доводи заявника про те, що суди першої інстанції неповно та необ`єктивно з`ясував всі обставини справи, не дослідив належним чином та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, ухвалив рішення на підставі недостовірних та недостатніх доказів, є неспроможними, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанції. 

Суд першої інстанції надав належну оцінку всім доказам у справі, яку обгрунтовано виклав в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні. 

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. 

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Апеляційний суд встановив, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують, на його законність не впливають.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червя 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 29 листопада 2021 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.