ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 листопада 2021 року           справа №360/2192/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі  колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Сіваченка І.В., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 р. у справі № 360/2192/21 (головуючий І інстанції В.С. Шембелян) за позовом адвоката Заброднього Євгена Олександровича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області  про  визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                              ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Луганського окружного адміністративного суду  з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області  (далі – відповідач, ГУПФУ), в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 18.03.2021 № 1964/2020 “Про відмову в перерахунку пенсії” ОСОБА_1 ; зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.03.2021 № 1964 про перерахунок пенсії.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року позовні вимоги задоволено, а саме суд: визнав протиправним та скасував рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 18.03.2021 № 1964/2020 “Про відмову в перерахунку пенсії” ОСОБА_1 ; зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу період її роботи з 24.12.1984 по 26.03.1992 та здійснити перерахунок пенсії за заявою від 12.03.2021, з урахуванням уточнюючих довідок від 28.12.2020 № 931-2020/с та № 932-2020/с та історичної довідки № 237; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 908 грн.
Відповідач, не погодившись рішення суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції  норм матеріального права і просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування скарги зазначено, що в порушеним вимог законодавства, у трудовій книжці позивача запис 7 про звільнення 26.03.1992 року завірений печаткою підприємства, відтиск якої є нечітким та не дає можливості ідентифікувати підприємство, яке її ставило, внаслідок чого до загального стажу ОСОБА_1 не зараховано період з 24.12.1984 по 26.03.1992. Довідка від 28.12.2020 №932-2020/с про підтвердження страхового стажу за 1984-1992 роки, яка видана державною казенною установою республіки Крим «Державний архів республіки Крим з особовою складу» с нечинною на території України. Апелянт зазначає, що обов`язковою умовою для перерахунку пенсії з урахуванням довідки про заробітну плату за період по 30 червня 2000 року є наявність первинних документів, які підтверджують нараховані суми заробітної плати, які не були додані позивачем до заяви від 12.03.2021. Відсутність первинних документів, на підставі яких видасться довідка про заробітну плату, не дає право для врахування довідки при проведенні перерахунку пенсії. Тому підстави для проведення перерахунку пенсії на підставі архівної довідки від 28.12.2020 №931-2020/с про заробітну плату за 1984-1992 роки, яка видана державною казенною установою республіки Крим «Державний архів республіки Крим з особового складу» в управління, відсутні. Також, апелянт не погоджується з вимогами щодо покладення судових витрат із сплати судового збору, на відповідача, як необґрунтованими. 
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Желєзнодорожним РВ Сімферопольського МУГУ МВС України в Криму, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 4).
Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААБ № 885185 від 15.09.2020 ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності (а.с. 23).
Рішенням від 01.10.2020 УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області призначило ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 15.09.2020, страховий стаж складає 25 років 10 місяців 15 днів (а.с. 39).
12.03.2021 позивач звернулася до відповідача із заявою та пакетом документів за перерахунком пенсії (а.с.7).
До заяви позивачем додано історичну довідку № 237 та архівні довідки від 28.12.2020 № 931-2020/с та № 932-2020/с, видані державною казенною установою республіки Крим “Державний архів республіки Крим з особового складу” (14-19).
Відповідно до архівної довідки від 28.12.2020 № 932-2020/с ОСОБА_1 у період з 24.12.1984 по 26.03.1992 працювала старшим техніком відділу механізації проектних робіт та випуску проектів на Державному підприємстві Українському державному інституту по проектуванню садів та виноградників “Укргіпросад”.
З архівної довідки від 28.12.2020 № 931-2020/с вбачається, що в архівних фондах Державної казенної установи республіки Крим “Державний архів республіки Крим з особового складу Державного підприємства Український державний інститут по проектуванню садів та виноградників “Укргіпросад” Міністерства сільського господарства Республіки Крим у відомостях по заробітній платі за грудень 1984 року – березень 1992 року наявні відомості про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 .
Зазначені довідки від 28.12.2020 підписані заступником директора архіву В.Н. Федотовою та скріплена печаткою установи.
Рішенням відповідача від 18.03.2021 № 1964/2021 відмовлено ОСОБА_1 в перерахунку пенсії. 
Рішення обґрунтовано тим, що при призначенні пенсії період з 24.12.1984 по 26.03.1992 не враховано до загального стажу у зв`язку з неможливістю встановити назву підприємства, при звільненні печатка нерозбірлива. Довідки про підтвердження трудового стажу та заробітної плати, які надала ОСОБА_1 для перерахунку пенсії видані Державним архівом Республіки Крим, знаходиться на тимчасово окупованій території.
Трудова книжка позивача серії НОМЕР_3 від 03.08.1983, містить записи про трудову діяльність у спірний період (а.с. 9-13):  24.12.1984 прийнята на посаду старшого техніка відділу механізації проектних робіт та випуску проектів (запис № 4, наказ № 180-Л від 21.12.1984); 27.12.1988 за результатами позачергової атестації відповідно до постанови РМ СРСР № 115 від 17.09.1986 присвоєна кваліфікація техніка І категорії (запис № 5, наказ № 238 від 27.12.1988); 01.02.1989 відповідно до штатного розпису призначена на посаду техніка І категорії відділу механізації проектних робіт та випуску проектів (запис № 6, наказ № 30 від 09.02.1989); 26.03.1992 звільнена за скороченням чисельності п.1 ст.40 КЗпП України (запис № 7, наказ № 66-Л від 26.03.1992).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що інформація в поданих позивачем довідках повинна прийматись відповідачем до розрахунку (перерахунку) пенсії.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Отже, призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом № 1058-IV.
Відповідно до статті 1 Закону №1058, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Статтею 8 Закону № 1058 закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до частини 1, 2 статті 24 Закону № 1058-IV  страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього  Закону  за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною 1 статті 44 Закону № 1058 передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до частини 2, 4, 5 статті 45 Закону № 1058, пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.
Перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною 1 статті 35, частиною 2 статті 38, частиною 3 статті 42 і частиною 5 статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа; у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.
Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Статтею 58 Закону №1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. 
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за N 1566/11846.
Пунктом 1.1 розділу І Порядку № 22-1, визначено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1 визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637  (далі - Порядок № 637).
Згідно з пунктом 2.10 розділу ІІ Порядку № 22-1 довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами. 
Відповідно до п. 4.1, 4.3 Порядку № 22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).
не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. Після надходження даних про сплату страхових внесків за останній місяць роботи, що передує місяцю подання заяви про призначення пенсії, протягом місяця проводиться перерахунок пенсії з урахуванням цього періоду з дати призначення пенсії. При цьому, якщо у разі проведення перерахунку пенсії її розмір зменшився, виплата пенсії в новому розмірі проводиться з місяця, наступного за місяцем проведення перерахунку.
Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив.
Рішення підписується начальником управління (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу начальника управління щодо розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління (абзац 6 пункту 4.3 розділу ІV “Приймання, оформлення і розгляд документів” Порядку № 22-1).
Відповідно до пункту 4.7 розділу ІV “Приймання, оформлення і розгляд документів” Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.
У разі звернення пенсіонера видається виписка з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії з інформацією про періоди страхового стажу та заробітної плати (доходу), яка врахована при розрахунку пенсії (абзац 2 пункту 4.9 розділу ІV “Приймання, оформлення і розгляд документів” Порядку № 22-1).
Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на перерахунок пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ.
Суд зазначає, що за вимогами законодавства, страховий стаж особи за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку (до 01.01.2004) обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності  Законом № 1058-IV, - за даними трудової книжки, після впровадження системи персоніфікованого обліку (після 01.01.2004) - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Матеріали справи свідчать, що позивачем при подачі заяви про призначення пенсії була надана трудова книжка та довідки. 
Під час звернення з заявою про перерахунок позивачем було надано історичну довідку № 237 та архівні довідки від 28.12.2020 № 931-2020/с та № 932-2020/с, видані державною казенною установою республіки Крим “Державний архів республіки Крим з особового складу”, в яких підтверджено роботу позивача у період з 24.12.1984 по 26.03.1992 на Державному підприємстві Українському державному інституту по проектуванню садів та виноградників “Укргіпросад” та зазначено відомості про нарахування заробітної плати за цей період.
Відповідачем при визначенні розміру пенсії не взято до уваги зазначені довідки,  оскільки вони видані підприємствами, які розташовані на непідконтрольній українській владі території.
Суд з цього приводу зазначає наступне.
Україною, відповідно до  Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 № 1207-VII  та  постанови Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" від 17.03.2015 № 254-VIII, територію Автономної Республіки Крим та окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської області, визнано тимчасово окупованими територіям.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України від 15 квітня 2014 року №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;
Згідно з частинами 1 та 2 статті 4 Закону № 1207-VII на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
На підставі частини 1 статті 17 Закону № 1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.
Згідно із статтею 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207-VII.
Згідно із частинами 1 - 3 статті 9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Разом з цим, суд зазначає, що позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через те, що територія де розташована підприємство на якому він працював, визнано тимчасово окупованими територіям.
Суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".
При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі “Ковач проти України” від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі “Мельниченко проти України” від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі “Чуйкіна проти України” від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі “Швидка проти України” від 30 жовтня 2014 року тощо).
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані  Конституцією України  та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав. 
Отже, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.
Як вбачається зі змісту довідок, останні видані на підставі, зокрема, особових рахунків. Тобто, суд у сукупності з відомостями зазначеними у трудовій книжці позивача, вважає доведеним період роботи позивача за спірними довідками.
Підстав вважати наведені в довідці відомості недостовірними, відповідачем не наведено, а відомості вказані у довідках відповідачем жодним чином не спростовується. 
Суд також звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46  Конституції України  кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду, Пенсійний фонд повинен був взяти до уваги інформацію зазначену у довідках, аби у повному обсязі захистити права позивача, який звернувся до Управління за перерахунком пенсії.
Щодо посилання відповідача у рішенні, які підставу для не зарахування періоду роботи позивача, на неможливість встановити назву підприємства у трудовій книжці, оскільки при звільненні печатка нерозбірлива, суд зазначає наступне.
У спірний період роботи позивача та дату заповнення трудової книжки позивача щодо вказаного періоду, порядок ведення трудових книжок був врегульований “Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях”, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162 із змінами, яка діяла до 29.07.1993 (далі – Інструкція №162).
При цьому, відповідно п. 2.1 Інструкції №162, після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей.
Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Згідно з пунктом 2.2  Інструкції № 162  заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.
Пунктом 2.3  Інструкції № 162  визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Згідно з пунктом 2.5  Інструкції № 162  у разі виявлення неправильного чи неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та інші виправлення здійснюються адміністрацією того підприємства, де був внесений відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
У пункті 2.11  Інструкції № 162  вказано, що після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом засвідчує правильність внесених даних.
Суд зазначає, що всі відомості щодо періоду роботи працівника до влаштування на підприємство за місцем останньої роботи, вносяться на підставі підтверджувальних  документів, що підтверджують відповідний стаж роботи.
Таким чином, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).
Отже, посилання відповідача, як підставу відмови у не зарахування спірного періоду, на неможливість встановити назву підприємства, оскільки при звільненні печатка не розбірлива, не відповідає положенням законодавства та не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні спірних періодів. 
Крім того, відповідач посилається на невідповідність Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників”, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, яка на час заповнення дублікату трудової книжки позивача не діяла.
На підставі викладеного, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії та рішення відповідача є протиправними та підлягають відновленню шляхом зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до загального страхового стажу період її роботи з 24.12.1984 по 26.03.1992 та здійснити перерахунок пенсії за заявою від 12.03.2021, з урахуванням уточнюючих довідок від 28.12.2020 № 931-2020/с та № 932-2020/с та історичної довідки № 237.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Приймаючи рішення про стягнення судового збору, суд керувався положеннями ст.139 КАС України, які прямо передбачають вирішення питання щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Аналіз наведених норм з урахуванням обставин справи, дають підстави для висновку, що понесені позивачем у цій справі та документально підтверджені судові витрати підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховний Суд від 28 листопада 2018 року по справі № 812/246/18.
Щодо посилання апелянта на ч.1 ст.133 КАС України та ч.2 статті 8 Закону України «Про судовий збір», а саме можливість відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, у зв`язку з відсутністю коштів для сплати судового збору, суд зазначає, що за приписами законодавства відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, є правом суду. 
При цьому, стаття 8 Закону України «Про судовий збір» містить вичерпаний перелік умов за яким суд може відстрочити та розстрочити сплату судового збору, зменшити його розмір або звільнити від його сплати сторону. Обставини зазначені апелянтом у клопотанні не відповідають підставам визначеним у цій статті.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 р. у справі № 360/2192/21 - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 р. у справі № 360/2192/21 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 17 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                                 Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                                   І.В. Сіваченко 

                                                                                                           Г.М. Міронова