Номер провадження: 22-ц/813/8728/21 
Номер справи місцевого суду: 947/34671/20
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/34671/20
Провадження номер: 22-ц/813/8728/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О., 

учасники справи:
- позивач – ОСОБА_1 , 
- відповідач – Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області,
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору на стороні відповідачів – Департамент патрульної поліції,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів – Департамент патрульної поліції Національної поліції України, про відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, за апеляційною скаргою адвоката Компанієць Миколи Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Петренка В.С. 19 квітня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з Державної казначейської служби України на її користь майнову шкоду в розмірі - 20 000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі - 30 000,00 грн..
ОСОБА_1  обґрунтовує свої вимоги тим, що 27.12.2019 року приблизно о 16 годині 45 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Ford Focus, н/з  НОМЕР_1 , рухалась по вулиці Сегедській у напрямку Фонтанської дороги, і на перехресті вулиці Сегедської та вулиці Армійської, після того, як автомобілі на перехресті завершили маневри, вона почала рух на зелений сигнал світлофора. В цей час, несподівано з вулиці Армійської виїхав автомобіль Hyundai Sonata, н/з НОМЕР_2 , який не завершував маневр, а почав рух на заборонений для нього червоний сигнал світлофора, намагався «проскочити». 
Позивач зазначає, що вона його помітити не могла і вчасно загальмувати не встигла, що спричинило зіткнення автомобілів. На місце дорожньо-транспортної пригоди прибули поліцейський взводу 2 роти 3 батальону 2 полку УПП в Одеській області ДПП сержант поліції Німочкіна Ілона Олегівна, яка склала протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 278330. Однак, у порушення ст. 254 КУпАП видала їй пусту копію зазначеного протоколу, оскільки він не самокопіювався, що не можна вважати належним виконанням вимог ст. 254 КУпАП.
Окрім того, як зазначає позивачка, сержант поліції ОСОБА_3 не дала можливості зробити фото схеми ДТП, не зважаючи на вимоги п. 3 р. 9 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, де зазначено, що на місці ДТП за вимогою учасників ДТП їм надається можливість зробити фотографію схеми ДТП. У випадку відсутності технічної можливості копія схеми ДТП та фотографії з місця ДТП надаються за письмовою заявою в підрозділі поліції у разі, якщо матеріали не було надіслано за належністю.
Таким чином, на думку позивачки, сержантом поліції ОСОБА_3 було передчасно складено протокол про адміністративне правопорушення відносно неї - ОСОБА_1 та не з`ясовано всі обставини справи для об`єктивного її розгляду.
За результатами розгляду справи №522/1343/20 щодо притягнення її - ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності постановою Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2020 року закрито провадження у справі за відсутності події та складу адміністративного правопорушення
Таким чином, на думку позивача, у результаті неправомірного складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно неї - ОСОБА_1 сержантом поліції ОСОБА_3 їй було завдано матеріальної шкоди у вигляді реальних збитків, спричинених необхідністю доводити у суді відсутність своєї вини у дорожньо-транспортній пригоді, що сталась 27 грудня 2019 року та звертатися за професійною правничою допомогою до адвоката.
Так, позивачка вказує, що 25 лютого 2020 року вона -  ОСОБА_1 та ТОВ «Легал Н.Н.» уклали договір про надання правової допомоги № 135, за умовами якого  ОСОБА_4 зобов`язується надати ОСОБА_1  правову допомогу для захисту прав та інтересів замовника у зв`язку із розглядом справи № 522/1343/20 у Приморському районному суді м. Одеси про притягнення до адміністративної відповідальності. Згідно п. 4.1. за послуги вказані в п. 1.1 цього договору замовник сплачує виконавцю гонорар у розмірі - 20 000 гривень одноразово на підставі виставленого рахунку.
ОСОБА_1 сплатила гонорар адвоката у розмірі - 20 000,00 грн., тобто у визначеному договором розмірі і порядку, що підтверджується квитанцією від 26.02.2020 року.
За вищевказаного, позивачка вважає, що на її користь підляга стягненню відшкодування матеріальної шкоди у розмірі - 20 000, 00 грн., яка була сплачена позивачкою як гонорар адвокату за надання професійної правничої допомоги для захисту її прав та інтересів у зв`язку із розглядом справи № 522/1343/20 у Приморському районному суді м. Одеси про притягнення до адміністративної відповідальності.
Крім того, позивачка вказує, що внаслідок незаконних дій сержанта поліції ОСОБА_3 їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона була налякана, схвильована тим, що трапилось. Занепокоєна тим, що в момент дорожньо-транспортної пригоди в її машині перебувала дитина, яка в момент зіткнення вдарила коліно. 
Позивачка зазначає, що очікуючи працівників поліції, вона сподівалась, що працівники поліції належним чином виконуватимуть свої обов`язки, встановлять обставини справи, належним чином, правдиво і об`єктивно зафіксують їх у протоколі та схемі ДТП. Однак, прибувши на місце події, сержант поліції ОСОБА_3 неналежним чином поставилась до виконання своїх обов`язків, внаслідок чого не дослідила усіх обставин ДТП.
Отже, позивачка стверджує, що до моменту ухвалення рішення Приморським районним судом м. Одеси і закриття провадження у справі № 522/1343/20 щодо притягнення її - ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, вона втратила життєвий комфорт, змушена була прикладати додаткових зусиль для підготовки до судового засідання, через постійні переживання була порушена її нормальна життєдіяльність, погіршились відносини з друзями та рідними. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі - 30 000,00 грн. (а. с. 1 – 8).

2.2 Позиція відповідачів в суді першої інстанції

Від представника Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування наданого відзиву представник відповідача посилається на те, що в даному випадку Державна казначейська служба України не перебувала із позивачем у спірних правовідносинах, жодних прав та законних інтересів ОСОБА_1 не порушувала.
Представник відповідача зазначає, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Також представник відповідача вказує, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб Управління патрульної поліції в Одеській області та моральною шкодою, а також її реальність.
Крім того, на думку представника відповідача позивачкою не надано жодних документів (квитанцій) на підтвердження того, що ним дійсно було сплачено правові послуги, здійсненні адвокатом (а. с. 28 – 32).
Від представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких представник Департаменту патрульної поліції просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
В обґрунтування наданих письмових пояснень представник Департаменту патрульної поліції посилається на те, що позивачкою належним чином не доведені факт заподіяння відповідачами матеріальних, моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювачів та вини останніх в її заподіянні. Також не зазначено, з чого позивачка виходила при оцінюванні заподіяної їй моральної шкоди в розмірі - 30 000,00 грн.. Вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (а. с. 84 - 90).

2.3 Зміст рішення суду першої інстанції, мотивування висновків суду

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом не встановлено ознак порушення прав позивачки з боку відповідачів, які могли б стати підставою для застосування судового захисту в межах пред`явленого позову. Будь-яких даних про незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законом України "Про оперативно-розшукову діяльність", так само, як і незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу позивачкою до суду не надано. 
Позивачка не надала належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до неї застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом.
Оскільки позивачем не доведено незаконності рішень, дій чи бездіяльності відповідача, якими йому було заподіяно шкоду, що є підставою для її відшкодування, отже відсутні правові підстави для задоволення позову.
При цьому, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не  тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.
Позивачкою протягом проведення підготовчого провадження не подавались суду клопотання (усні, письмові) про залучення до розгляду у справі як співвідповідача Департаменту патрульної поліції чи заміну неналежного відповідач на належного, а норми ЦПК України не дають право суду самостійно здійснювати такі дії без наявності відповідного клопотання позивача.
Позивачкою невірно визначено коло осіб, а саме відповідачів у справі. Оскільки позов пред`явлено до юридичної особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області щодо якої не ставиться в прохальній частині позову питання про стягнення, а також до Управління патрульної поліції в Одеській області, яке не має статусу юридичної особи та не може бути відповідачем у суді (а. с. 107 – 116).
2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Адвокат Компанієць М.М., діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права. 
Апелянт вказує на те, що: 1) не можна погодитися з висновками суду щодо недоведеності незаконності рішень та дій відповідача. Судом першої інстанції не досліджено належним чином обставини, викладені у позовній заяві та докази, додані до позовної заяви. Не враховано письмові пояснення позивачки. Судом не взято до уваги, що протокол про адміністративне правопорушення є доказом у справі про адміністративне правопорушення, а в певних випадках може бути єдиним доказом вини або невинуватості особи. Той факт, що після складання протоколу про адміністративне правопорушення у подальшому оцінка йому надається під час розгляду справи судом, не знімає обов`язку з особи, уповноваженої на складання протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема працівника поліції, старанно та чітко встановити обставини справи та відобразити їх у протоколі про адміністративне правопорушення, тобто, належним чином, сумлінно та професійно виконувати свої обов`язки; 2) КУпАП, на відміну від ЦПК України та ГПК України, не врегульовує розподілу судових витрат під час розгляду справ про адміністративне правопорушення. Втім, особа не може позбавлятись права на відшкодування витрат, понесених під час розгляду справи в суді лише тому, що порядок такого відшкодування чітко не врегульовано законодавством у правовідносинах, що склалися; 3) після ДТП і складення протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 278330 відносно ОСОБА_1 та до моменту винесення рішення Приморським районним судом м. Одеси і закриття провадження у справі № 522/1343/20 щодо притягнення ОСОБА_1 , позивачка майже на три місяці втратила життєвий комфорт, знаходилась у постійних стресах, витрачала свій особистий час, гроші та здоров`я, змушена були прикладати додаткових зусиль для підготовки до судового засідання, у зв`язку з чим було порушено її психічне благополуччя та взаємовідносини з оточуючими: через постійні переживання була порушена нормальна життєдіяльність позивача, погіршились відносини з рідними та друзями; 4) Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, в особі уповноважених осіб, має повноваження діяти від імені Департаменту патрульної поліції, територіальним підрозділом якого воно є. Отже, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції є належним відповідачем у зазначеній справі. Окрім того, Департамент патрульної поліції було залучено до розгляду справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів. ДПП мав можливість та скористався правами, що передбачені ЦПК України, зокрема щодо подання пояснень третьої особи. Крім того, залучення до участі у справі Державної казначейської служби України не є обов`язковим. Однак, зазначений орган може бути залучено до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства (а. с. 120 - 125).

2.6 Узагальнені доводи відповідачів в апеляційному суді

Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в апеляційній інстанції не скористалось. 
Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в апеляційній інстанції не скористалось.
Департамент патрульної поліції правом на подачу пояснень на апеляційну скаргу в апеляційній інстанції не скористався. 
Відзиви/пояснення на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.
2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.06.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Компанієць М.М., діючого від імені ОСОБА_1 (а. с. 142 – 143).
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи (а. с. 144). 
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 
Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції повернулося до суду з приміткою пошти – «отримано – 14.06.2021» (а. с. 145). 
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 
ГУ Державної казначейської служби в Одеській області повернулося до суду з приміткою пошти – «отримано – 14.06.2021» (а. с. 146). 
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 
Департаменту патрульної поліції Національної поліції України повернулося до суду з приміткою пошти – «отримано – 17.06.2021» (а. с. 147). 
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 повернулося до суду з приміткою пошти – «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 148 – 149). 
Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що сторони є повідомленими про розгляд справи в апеляційному суді.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.10.2021 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників (а. с. 150).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 ч. 4, п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів. 
Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 – 5 цієї частини. 
Дана справа за ціною позову (стягнення відшкодування майнової шкоди у розмірі –20 000,00 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі - 30 000,00 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 
Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників та без проведення судового засідання.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Компанієць М.М., діючого від імені ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Відповідно до складеного співробітниками патрульної поліції стосовно водія ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №278330 від 27.12.2019 року за ст. 124 КУпАП України, 27.12.2019 року, о 16 годині 45 хвилини, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем FORD FOCUS, номерний знак НОМЕР_1 , в місті Одесі по вул. Сегедська на перехресті з вул. Армійська, у порушення п. 16.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306, не надала перевагу в русі автомобілю HYUNDAI SONATA, номерний знак НОМЕР_2 , який закінчував маневр, під керуванням ОСОБА_5 , внаслідок чого сталося зіткнення. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 20.03.2020 року провадження по справі щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працює в ОСОБА_6 , мешкає за адресою - АДРЕСА_1 , за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, було закрито за відсутності події та складу адміністративного правопорушення (а. с. 12).
У вказаній постанові Приморський районний суд м. Одеси зазначив про те, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять фактичних даних, які б підтверджували вину  ОСОБА_1  у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а тому провадження в справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП підлягає закриттю, оскільки в її діях відсутній склад вказаного адміністративного правопорушення.
Відповідно до договору про надання правничої допомоги №135, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Юридична компанія «Легал Н.Н.», про надання правової допомог сторони договору визначили гонорар за наданні послуги у розмірі - 20 000 грн., який підлягає сплаті одноразово на підставі встановленого рахунку (а. с. 13).
Відповідно до квитанції №0.0.1631337461.1 від 26.02.2020 року ОСОБА_1 сплатила на рахунок ТОВ «Юридична компанія «Легал Н.Н.» кошти у сумі - 20 000 грн. (а. с. 14).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

3.4 Мотиви відхилення/часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми - статтю 56 Конституції України, статті 1173-1176 ЦК України, Закон № 266/94-ВР.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтями 2, 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.
Отже, у співвідношенні вищевказаних норм, можливо дійти висновку, що право на відшкодування моральної шкоди виникає у випадках незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу, наслідком чого є закриття справи про адміністративне правопорушення.
У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Звернувшись з цим позовом до суду, позивачка зазначала, що після ДТП і складення протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 278330 відносно ОСОБА_1 та до моменту винесення постанови Приморським районним судом м. Одеси про закриття провадження у справі № 522/1343/20 щодо притягнення ОСОБА_1 , позивачка майже на три місяці втратила життєвий комфорт, знаходилась у постійних стресах, витрачала свій особистий час, гроші та здоров`я, змушена була прикладати додаткових зусиль для підготовки до судового засідання, у зв`язку з чим було порушено її психічне благополуччя та взаємовідносини з оточуючими. Через постійні переживання була порушена нормальна життєдіяльність позивачки, погіршились відносини з рідними та друзями.
Посилаючись на вищевказане, апелянт зазначає, що їй було завдано суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення її нормальної життєдіяльності.
За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її  результатом – моральною шкодою.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься у ст. 1174 ЦК України.
Згідно із ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи  відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи  бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є  підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Як роз`яснено у п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази упередженого ставлення патрульного поліцейського до ОСОБА_1 , наявності злого умислу чи грубої недбалості, спрямованих на складення завідомо незаконного протоколу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за подією, яка відбулася 27.12.2019 року.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що жодного адміністративного стягнення на позивачку не було накладено.
Посилання апелянта щодо надання копії протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності, яка на думку ОСОБА_7 була нечитабельна, не свідчить про незаконність дій працівників патрульної поліції, оскільки ОСОБА_7 мала можливість звернутись до вказаних органів з проханням надання належної копії.
Крім того, ОСОБА_1 не долучено належні та допустимі докази, що підтверджують факт моральних та душевних страждань чи реабілітації із підстав, які зазначені у позові.
Сам лише факт закриття провадження у адміністративній справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 події і складу адміністративного правопорушення не є належним доказом втрат немайнового характеру позивачки внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням цивільних прав.
Апелянтом не доведено належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів їй завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідачів та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди. Не зазначено, з яких міркувань апелянт виходив, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Колегією суддів встановлено, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до ОСОБА_1 застосовано не було, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. 
При цьому, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не  тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.
Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18.
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо посилання суду першої інстанції, щодо невірного визначення кола осіб колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є - держава як учасник цивільних відносин. При цьому, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Інспектори відповідного органу поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, а саме - від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України і її територіальних органів.
Управління патрульної поліції в Одеській області є територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції, який діє від його імені, отже належним відповідачем є саме відповідний орган (підрозділ) Національної поліції. Управління патрульної поліції Одеської області в особі уповноважених осіб має повноваження діяти від імені Департаменту патрульної поліції, територіальним підрозділом якого воно є.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган».
Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на час пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. А їх залучення до участі у справі здійснюється з метою забезпечення завдань цивільного судочинства. Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного суду від 29 квітня 2021 року у справі №405/500/18.
Отже, суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо звернення позивачки з вказаним позовом до неналежних відповідачів. Мотивування підстав відмови в задоволенні позову підлягає зміні за вищевказаним обґрунтуванням.
Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення витрат на правничу допомогу при розгляді справи про адміністративне правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.
В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що у результаті неправомірного складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 її було завдано шкоди у вигляді реальних збитків, спричинених необхідністю доведення у суді відсутності вини у скоєнні ДТП та зверненням за професійною правничою допомогою до адвоката.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Відповідно до ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).
Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування (постанова Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 509/550/17-ц, провадження № 61-11518св19).
Відповідно до ст. 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”  гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачка надала копію договору про надання правової допомоги №135 від  25 лютого 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Юридична компанія «Легал Н.Н.».
Згідно п. 4.1. договору за послуги вказані в п.1.1 вказаного договору Замовник сплачує Виконавцю гонорар у розмірі – 20 000 грн. одноразово на підставі виставленого рахунку.
На підтвердження сплати гонорару адвокату надано дублікат квитанції №0.0.1631337461.1 від 26.02.2021 року про сплату ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юридична компанія «Легал Н.Н.» - 20 000 грн. з призначенням платежу - оплата за надання правничої допомоги та консультування для захисту прав та інтересів передбачених законом згідно договору від 25.02.2020 року.
Однак, у матеріалах справи відсутній акт виконаних робіт, який би відображав перелік наданих послуг, вартість робіт, що є визначальним для вирішення питання про стягнення спірних витрат.
Насамперед слід зауважити, що процесуальний алгоритм доведення розміру витрат на професійну правову допомогу передбачає подання стороною судового процесу: - попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат – разом із першою заявою по суті спору відповідно до статей 134 ЦПК України та 124 ГПК України (нормами КАС України не встановлено обов`язку попереднього визначення розміру витрат); - доказів понесення судових витрат – до закінчення судових дебатів або, за попередньою заявою, протягом 5 днів після ухвалення судового рішення (у порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України, ч. 8 ст. 129 ГПК України, ч. 7 ст. 139 КАС України). 
Водночас, процесуальні вимоги до доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу є тотожними для всіх видів судочинства. Зокрема, згідно з положеннями статей 137 ЦПК України, 126 ГПК України та 134 КАС України розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами за результатом розгляду справи, визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та встановлюється на підставі наступних доказів: детального опису робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках надання правничої допомоги по певній справі; доказів вартості робіт (послуг) адвоката, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;  детального опису витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги витрат адвоката;  доказів здійснення витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постанові КАС ВС від 11.06.2020 по справі №821/227/17, а також у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можуть бути проаналізовані витрати сторони судового процесу, тому вказані вимоги не підлягають задоволенню.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Компанієць М.М., діючого від імені ОСОБА_1 , є частково доведеними (тільки в частині необхідності зміни підстав обґрунтування відмови в задоволенні позову), а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині мотивування підстав відмови в задоволенні позову не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у вказаній частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні за вищевказаного обґрунтування даної постанови.

3.6 Дата ухвалення постанови, порядок та строк касаційного оскарження

За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Компанієць Миколи Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 , – задовольнити частково.

Рішення Київської районної суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року – змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів – Департамент патрульної поліції Національної поліції України, про відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова