КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/14921/2021             
                                     
                                   П О С Т А Н О В А 
 
                            І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
       м. Київ                                                                                      Справа №756/420/17
 
11 листопада  2021 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   - Ратнікової В.М.
суддів                        - Пікуль А.А.
                                   - Левенця Б.Б.
при секретарі            - Верес Ю.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» Копанчука Марка Володимировича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ткач М.М., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору банківського вкладу, стягнення грошових коштів,-
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів за договорами банківського вкладу. 
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 21 серпня 2007 року між сторонами укладено договір банківського вкладу № SAMDN47000700060956, за умовами якого позивач передала відповідачу депозитний вклад в розмірі 2 373,00 доларів США із процентною ставкою 9 % річних на строк 12 місяців,  який був пролонгований, а сума вкладу за договором збільшена станом на 25 травня 2014 року до 41 742,51 доларів США. Для внесення суми вкладу банк відкрив особовий рахунок № НОМЕР_1 та видав електронну ощадну книжку.
Також  23 червня 2009 року між сторонами укладено договір банківського вкладу № SAMDN47000706220395 на суму  8 231,00 доларів США під 12,5 % річних строком на 12 місяців, який був пролонгований, а сума вкладу за договором збільшена станом на 25 травня 2014 року до 35 629,03 доларів США. Для внесення суми вкладу банк відкрив особовий рахунок №   НОМЕР_2 та видав електронну ощадну книжку.
З травня 2014 року відповідач припинив нарахування процентів та заблокував рахунки позивача.
Зазначала, що вона неодноразово зверталась до банку з проханням розблокувати рахунки, розірвати договори та повернути суму банківських вкладів з нарахованими процентами, проте банк відмовляв у зв`язку з припиненням діяльності на території тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим (далі - АРК) та м. Севастополя та неможливістю здійснення банківського регулювання та нагляду на зазначених територіях, посилаючись на частину шосту статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо відповідальності Російської Федерації за матеріальну та моральну шкоду, заподіяну внаслідок окупації АРК та міста Севастополя.
12 вересня 2016 року від її імені представником за довіреністю Рассамахіною Г.В. було подано Голові правління АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» нотаріально засвідчену заява про розблокування рахунків та повернення банківських вкладів (депозиту) та процентів за цими банківськими вкладами (депозитами) по договору № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року та по договору № SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року, однак АТ КБ «ПриватБанк» на вимогу вкладника (позивача у справі) вклад не повернув, лише 27 лютого 2020 року їй було перераховано кошти у сумі 2 910 546,94 грн. по виконавчому провадженню № 60941367 з примусового виконання виконавчого листа №756/420/17, виданого 13 грудня 2019 року Оболонським районним судом міста Києва.
Посилаючись на те, що відповідач користувався вкладом по договору банківського вкладу №SAMDN47000706220395 (12,5% річних) в період з 23 червня 2009 року по 27 лютого 2020 року; та по договору банківського вкладу № SAMDN47000700060956 (9% річних)  в період з 21 серпня 2007 року по 27 лютого 2020 року, позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог від 11 лютого 2021 року, просила суд стягнути з відповідача на її користь вклад та проценти за користування вкладами (9% річних та 12,5% річних) за весь час користування в сумі по договору № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року (9% річних) - 66 555,50 доларів США, за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день ухвалення рішення; по договору №SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року (12,5 % річних) - 61 287,35 доларів США, за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день ухвалення рішення.
Оскільки відповідач на першу вимогу вклад не повернув, а продовжував безпідставно утримувати та користуватися грошовими коштами, депозитами, тому позивач також просила суд стягнути з відповідача за прострочення грошового зобов`язання за договором № SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року - 3% річних у сумі 4 762,48 доларів США та пеню у сумі 46 377 447,52 грн., за договором № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року - 3% річних у сумі 5 540,50 доларів США та пеню у сумі 53 953 920,00 грн.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 заяву  позивача  про збільшення позовних вимог  від 11 лютого 2021 року прийнято до розгляду у частині стягнення донарахованих процентів за новий період фактичного користування коштами, в частині вимог 3% річних та пені - відмовлено у прийнятті (а.с. 178-179 том 2). 
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача Тузової В.О. про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» (а.с. 175-176 том 2).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 серпня                                2021 року  позов  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору банківського вкладу, стягнення грошових коштів задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу  № SAMDN47000706220395, укладеного 23 червня 2009 року, грошові кошти в сумі 35 629,03 доларів США (що згідно курсу НБУ станом на 16.08.2021 (100$=2669,31 грн.) еквівалентно 950 938,81 грн.; нараховані проценти (за період з 25.05.2014 по 27.02.2018) в сумі 11 907,35 доларів США, (що згідно курсу НБУ станом на 16.08.2021 (100$=2669,31 грн.) еквівалентно 317 807,17 грн., а також за договором банківського вкладу  № SAMDN47000700060956, укладеного 21 серпня 2007 року, грошові кошти в сумі 41 742,51 доларів США (що згідно курсу НБУ станом на 16.08.2021 (100$=2669,31 грн.) еквівалентно 1 114 107,59 грн.; та нараховані проценти (за період з 22.08.2013 по 27.02.2018) в сумі 13 494,66  доларів США, (що згідно курсу НБУ станом на 16.08.2021 (100$=2669,31 грн.) еквівалентно 360 172,47 грн.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 нараховані проценти (за період з 28.02.2018 по 13.02.2020)  за договором банківського вкладу  № SAMDN47000706220395, укладеного  23 червня 2009 року, у розмірі 698,91 доларів США (що згідно курсу НБУ станом на 16.08.2021 (100$=2669,31 грн.) еквівалентно 18 653,91грн., а також нараховані проценти (за період з 28.02.2018 по 13.02.2020)  за договором банківського вкладу  № SAMDN47000700060956, укладеного 21 серпня 2007 року, у розмірі 818, 83 доларів США (що згідно курсу НБУ станом на 16.08.2021 (100$=2669,31 грн.) еквівалентно 21 854,57 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 копійок в дохід держави.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, сторони у справі: позивач ОСОБА_1 та представник відповідача Копанчук Марк Володимирович   подали апеляційні скарги.
У поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1  просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року в частині здійсненого розрахунку розміру процентів, що підлягають стягненню, в цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти по договору № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року, нараховані за період 21.08.2013 по 27.02.2020  року за ставкою 9% річних у сумі 24 237, 75 доларів США та проценти по договору № SAMDN47000706220395 від  23 червня 2009 року нараховані за період 25.05.2014 по 26.02.2020  року за ставкою 12,5% у сумі 25 658, 32 доларів США.
Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині судового рішення неповно з`ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про те, що договори банківського вкладу були розірвані автоматично через два дні з дати отримання відповідної заяви від вкладника (позивача у справі), тобто, з 15 вересня 2016 року, та безпідставно з 15 вересня 2016 року здійснив розрахунок процентів за ставкою 1 % річних.
За доводами апеляційної скарги позивача таке порушення призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норми матеріального права, а саме - статті 1061 ЦК України.
Вважає, що з урахуванням приписів статті 1061 ЦК України та судової практики Верховного Суду, розрахунок процентів за весь час користування гршовими коштами має бути здійснений до дати повернення коштів, якою є 27 лютого 2020 року, за ставкою, встановленою у договорі № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року, у розмірі 9 % річних, та за ставкою 12,5% річних, встановленою у договорі № SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року.
У поданій апеляційній скарзі представник відповідача АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» Копанчук Марк Володимирович , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить змінити мотивувальну частину рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року шляхом виключення з неї фрази: Враховуючи вищезазначене, «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників Банку, є нікчемним в силу положень ч. 1 ст 520, ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України, адже будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними. Крім того «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року» також є нікчемним відповідно до положень ст. 228 ЦК України, адже він порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та на незаконне заволодіння вкладами громадян України»; в частині задоволених позовних вимог рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» відмовити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав встановленими обставини внесення позивачкою  коштів по спірним договорам  та розміру заборгованості за ними на підставі єдиної групи однакових доказів.
Так, в порушення норм процесуального права, суд першої інстанції на підтвердження факту зарахування коштів на депозитні рахунки та розміру можливого невиконаного грошового зобов`язання банку перед позивачем за такими рахунками, прийняв серед іншого за належні, допустимі та достовірні докази копії документів - копії довідок/виписок, наданих позивачем, та датованих травнем 2014 року, які такими для підтвердження зазначених фактів/обставин не можуть бути.
Відповідач вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, та обґрунтовуючи його в частині доведеності позивачем фактів внесення коштів, наявності та розміру заборгованості, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема,   постанову НБУ від 01.06.2011 № 174, Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами та дійшов висновків, які не відповідають дійсним обставинам справи.
Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні безпідставно, в порушення всіх доктринальних основ встановив нікчемність договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», неправильно застосувавши до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України.
Звернув увагу на те, що суд першої інстанції не оцінював і не міг оцінювати наявність письмової згоди інших вкладників Кримської філії банку в частині їх депозитних/вкладних договорів і не залучав їх до участі у справі. Більше того, суд  відмовився залучати до участі у справі ТОВ "ФК "Фінілон", що вчергове свідчить про необґрунтованість висновків суду в частині начебто нікчемності договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року.
Вважає, що суд першої інстанції повинен був встановити відповідність вказаного договору вимогам чинного законодавства лише в частині, що стосується виключно позивача, а не щодо всіх вкладників Кримської філії банку.
У визначений ухвалою суду строк, сторони у справі не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційні скарги.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1   адвокат Тарасова-Патрай Ксенія Андріївна  повністю підтримала доводи апеляційної скарги позивачки та просила її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги відповідача АТ КБ «ПриватБанк» заперечувала.
Представник відповідача адвокат Ананійчук Олексій Анатолійович підтримав доводи апеляційної скарги, поданої в інтересах АТ КБ «ПриватБанк». Заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 з підстав, викладених у письмових поясненнях від 11 листопада 2021 року.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційну скаргу відповідача АТ КБ «ПриватБанк» слід задовольнити частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що 21 серпня 2007 року в місті Керч Автономної Республіки Крим між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АБ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 (клієнт) було укладено договір № SAMDN47000700060956 (вклад «Копілка») - а.с. 9-10 том 1, а.с. 110 том 2.
Відповідно до умов пункту 1 зазначеного договору,  клієнт передає, а банк приймає грошові кошти на строк 12 місяців по 21 серпня 2008 року включно у розмірі 2 374,00 доларів США з виплатою 9% річних.  Банк видав клієнту електронну ощадну книжку №1201000023028058, яка дозволяє отримати в банкоматах ПриватБанка інформацію про суму вкладу та відсотки до виплати. Для внесення суми вкладу банк відкрив особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Також  23 червня 2009 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АБ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 (клієнт) було укладено договір № SAMDN47000706220395 (вклад «Копілка»), за умовами якого клієнт передає, а банк приймає грошові кошти у розмірі 8 231,00 доларів США на строк 12 місяців по 23.06.2010 включно з виплатою 12,5% річних. Банк видав клієнту електронну ощадну книжку НОМЕР_3, яка дозволяє отримати в банкоматах ПриватБанка інформацію про суму вкладу та відсотків до виплати. Для внесення суми вкладу банк відкрив особовий рахунок №   НОМЕР_2 - пункт 1 договору (а.с. 12-13 том 1, а.с. 115-116 том 2).
Згідно із пунктом 2 зазначених договорів нарахування процентів на суму вкладу починається з першого робочого банківського дня, наступного за днем надходження грошей у банк, і нараховується на суму коштів на кожному базовому рахунку за кожний календарний день розміщення грошових коштів у банку, виходячи з фактичної кількості днів у році. День повернення вкладу у період нарахування відсотків не входить.
Відповідно до пунктів 5, 6 договорів у випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний у пункті 1 договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. При цьому нарахування нового строку вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. Сторони мають право достроково розірвати даний договір у відповідності до чинного законодавства, попередивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору.
Із наданих учасниками справи та досліджених під час судового розгляду справи письмових доказів судом встановлено, що сума вкладу за вказаними договорами неодноразово збільшувалася, а дія договорів продовжувалася, що підтверджується відповідними виписками банку (а.с. 81-86, 87-92 том 1).
З травня 2014 року банк припинив нарахування процентів та заблокував рахунки позивача у зв`язку з припиненням діяльності на території тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим (далі - АРК) та м. Севастополя.
Довідками №35593687 від 25 травня 2014 року, виданими позивачу, банк ПАТ КБ «ПриватБанк» підтвердив, що станом на 25 травня 2014 року на депозитному рахунку за договором № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року знаходяться грошові кошти у розмірі 41 742,51 долари США, а на депозитному рахунку за договором № SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року -  грошорві кошти   у розмірі 35 629,03 доларів США (а.с. 14, 15 том 1, а.с. 12, 117 том 2).
Відповідно до умов пункту 6 договорів вкладник (позивач у справі) скористалась своїм правом щодо розірвання договорів: № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року, № SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року та на підставі заяви представника позивача ОСОБА_4 щодо розблокування рахунків та повернення банківських вкладів (депозиту) та процентів за цими банківськими вкладами (депозитами), яка нотаріально засвідчена 12 вересня 2016 року і направлена на адресу банку, договори банківського вкладу: № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року, № SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року були розірвані з 15 вересня 2016 року за ініціативою вкладника (а.с. 20-22 том 1, а.с. 118-119 том 2).
14 лютого 2020 року з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПриватБанк», відкритого у Національному банку України, списані в рамках спірних правовідносин грошові кошти на користь ОСОБА_1 в сумі 2 910 546,94 грн., розмір яких розраховано станом на 27 лютого 2018 року, на підставі виконавчого листа № 756/420/17, виданого 13 грудня 2019 року Оболонським районним судом міста Києва (а.с.157 том 2 виписка по рахунку).
При новому розгляді справи № 756/420/17 позивачем збільшені позовні вимоги (остаточно відповідно до заяви від 11 лютого 2021 року), в якій остання просила суд  стягнути з відповідача на її користь вклад та проценти за користування вкладами (9% річних та 12,5% річних) за весь час користування грошовими коштами, що станом на  26 лютого 2020 року за договором № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року (9% річних) складає суму 66 555,50 доларів США, за договором №SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року (12,5 % річних) - 61 287,35 доларів США.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що між сторонами були укладені договори банківського вкладу № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року, №SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року, та позивачем внесенно кошти на депозитні рахунки банку, які підлягають поверненню із врахуванням відсотків.
Ухилення відповідача від повернення вкладів позивачу є неправомірним та безпідставним, оскільки відповідно до вимог статті 1066 ЦК України, банк використовує кошти клієнта, гарантуючи його право безперешкодного розпорядження. Він не має права встановлювати непередбачені договором чи законом обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Оскільки стороною договору банківського вкладу є фізична особа, то відповідач не міг відмовити у видачі вкладів, оскільки Закон (стаття 1074 ЦК України) не допускає обмежень прав клієнта щодо розпорядження таким вкладом. Такі обмеження можливі лише у випадках, передбачених законом і на підставі судового рішення. 
В частині розміру процентів за користування вкладами суд першої інстанції не погодився з розрахунком, наданим позивачем, обґрунтовуючи свій висновок тим, що 12 вересня 2016 року позивач звернулася до банку з повідомленням про розірвання договорів банківського вкладу, які згідно з умовами договорів вважаються розірваними з 15 вересня 2016 року.
Договори банківських вкладів не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну його дії, а відтак, згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України, проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
За здійсненим судом першої інстанції перерахунком проценти за користування вкладами у розмірі 9% річних за договором № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року та 12,5% річних за договором №SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року нараховуються до дати розірвання договорів, а з 15 вересня 2016 року у розмірі процентної ставки за депозитними вкладами для фізичних осіб за вкладами «до запитання», що становить 1% відповідно до наказу Голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» № 07 від 05 січня 2014 року.
Нарахування процентів за користування вкладами здійснено судом першої інстанції  включно по 13 лютого 2020 року, тобто, по дату  списання грошових коштів по спірних правовідносинам  з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПриватБанк», відкритого у Національному банку України.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.
Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно із частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.
Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
З урахуванням наведених норм закону та нормативно-правових актів, встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що банк зобов`язаний повернути вкладнику суми депозитного вкладу, внесеного ним згідно з умовами договору, а відмова від такого повернення є неправомірною, тому вимоги позивача про стягнення суми вкладу і процентів за договором № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року та за договором №SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року є обґрунтованими.
Здійснюючи перерахунок процентів за користування вкладами по дату  списання грошових коштів по спірних правовідносинам  з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПриватБанк», відкритого у Національному банку України включно по 13 лютого 2020 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що проценти за користування вкладами у розмірі 9% річних за договором № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року та 12,5% річних за договором №SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року нараховуються до дати розірвання договорів, яке відбулось 15 вересня 2016 року, а з 15 вересня 2016 року - у розмірі процентної ставки за депозитними вкладами для фізичних осіб за вкладами «до запитання», що становить 1% відповідно до наказу Голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» № 07 від 05 січня 2014 року.
Доводи позивача ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не є підставами для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення позовних вимогу у повному обсязі, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) викладено правовий висновок про те, що згідно з частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.
Таким чином, після пред`явлення вимоги про дострокове повернення вкладів та/або розірвання договорів депозиту банк має сплатити відсотки за користування цими грошовими коштами в розмірі, визначеному відповідно до вимог статті 1070 ЦК України (постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 757/40017/17-ц (провадження № 61-4249св19), від 22 лютого 2021 року у справі № 757/61112/17-ц (провадження № 61-5331св19), від 21 квітня 2021 року у справі № 199/5331/19 (провадження № 61-16448св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 703/4740/18 (провадження № 61-21829св19)).
При вирішенні спору судом першої інстанції враховано, що укладені між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитні договори не містять визначеного розміру відсоткової ставки за користування грошовими вкладами в разі неналежного виконання зобов`язань за договорами після закінчення строку їх дії, у зв`язку з чим на підставі частини другої статті 1070 ЦК України після пред`явлення позивачем вимоги про розірвання договорів банківського вкладу, які згідно з умовами договорів вважаються розірваними з 15 вересня 2016 року, підлягають стягненню відсотки за ставкою, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу», а саме за відсотковою ставкою за депозитними вкладами для фізичних осіб за вкладами «на вимогу» у розмірі  1% відповідно до наказу Голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» № 07 від 05 січня 2014 року.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що розрахунок процентів за весь час користування грошовими коштами має бути здійснений до дати повернення коштів позивачеві, якою є 27 лютого 2020 року, колегія суддів відхиляє, так як вказані обставини  та доводи позивача були предметом перевірки суду першої інстанції, їм надана належна оцінка, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 14 лютого 2020 року з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПриватБанк», відкритого у Національному банку України, списані в рамках спірних правовідносин грошові кошти в сумі 3 201 779,20 грн. за призначенням платежу «на користь ОСОБА_1 згідно виконавчого листа Оболонського районного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року № 756/420/17; виконавчий збір і витрати по виконавчому провадженню згідно постанови № 60941367 (а.с.157 том 2 виписка по рахунку).
Відповідно до частин 1, 2 ст. Закону України «Про виконавче провадження»  грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.  Стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.
Відповідно до інструкції «Про затвердження з організації примусового виконання рішень» «512/5 від 02.04.2012 (розділ VII) розподіл стягнутих з боржника грошових сум здійснюється в порядку, визначеному статтею 45 Закону. У разі наявності відомостей від стягувача про шляхи отримання ним коштів державний виконавець невідкладно після ознайомлення з інформацією про надходження коштів готує одне розпорядження (додатки 6, 7) (у тому числі за зведеним виконавчим провадженням), яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу державної виконавчої служби із зазначенням дати та скріплюється печаткою органу державної виконавчої служби. Розпорядження готується в двох примірниках, оригінал видається відповідальній особі, копія залишається у виконавчому провадженні.  Підготовка розрахункових документів про перерахування коштів здійснюється відповідальною особою органу державної виконавчої служби невідкладно після отримання розпорядження державного виконавця.
Отже, з дня списання з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів (14 лютого 2020 року) на користь позивача в межах відкритого виконавчого провадження розпоряджатися списаними грошовими  коштами мала виключно державна виконавча служба, а не банк, що спростовує твердження позивача про те, що саме через неналежне виконання банком (відповідачем у справі) своїх обов`язків  зазначені кошти надійшли на рахунок позивача лише 27 лютого 2020 року.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 02 вересня 2019 року у справі № 132/4438/18-ц, від 24 червня 2020 року у справі № 751/2322/17, Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-544цс16колегія суддів  вважає безпідставним, оскільки висновки у справах, на які посилається позивач у якості підстави апеляційного оскарження, і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Отже, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 без задоволення.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав встановленими обставини внесення по спірним договорам коштів та розміру заборгованості за ними та неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, постанову НБУ від 01.06.2011 № 174, Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами колегія суддів  виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суду (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору врегульовано положеннями статті 1059 ЦК України. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.
Відповідно до статті 1064 ЦК України укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування та місцезнаходження банку (його філії), номер рахунку за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунку за вкладом іншим особам здійснюється банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку.
Під час вирішення питання щодо дотримання письмової форми договору необхідно враховувати також пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення).
Відповідно до пункту 1.4 Положення, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 (далі - Інструкція), письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.
Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).
Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
Згідно з пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 492 банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час -час її виконання), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.
Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 761/18883/15-ц (провадження № 61-20039св18), від 06 червня 2018 року у справі № 299/540/15-ц (провадження № 61-21611св18), від 25 вересня 2018 року у справі № 753/18070/15-ц (провадження № 61-12582св18).
Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 174 від 01 червня 2011 року (далі - Інструкція № 174), яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (пункт 1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії, відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладення договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Згідно з пунктом 1.2 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 визначено зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом.
Відповідно до пункту 1.3 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.
Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником.
Відповідно до пункту 1.6 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90цс19, зробила висновок, що суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.
Відтак, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.
Суд першої інстанції, встановивши та дослідивши всі фактичні обставини справи, оцінивши всі надані за час розгляду справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані позивачем докази у своїй сукупності підтверджують факт укладення спірних договорів банківських вкладів та внесення ОСОБА_1 грошових коштів на депозитні рахунки ПАТ КБ «ПриватБанк».
Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги надані позивачем оригінали договорів № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року, №SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року та ощадні книжки з номером рахунку за вкладом, копії яких належним чином посвідчені судом першої інстанції та містяться в матеріалах справи (а.с. 214-217 том 2).
Укладення договорів банківського вкладу та знаходження грошових коштів на депозитних рахунках № НОМЕР_1 , №   НОМЕР_2 , відкритих банком для внесення вкладником ОСОБА_1 суми вкладу за договорами банківських вкладів № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року, №SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року також підтверджується довідками №35593687 Кримського регіонального управління банку ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25 травня 2014 року, що мають належні реквізити та підпис уповноваженої особи, та виписками про рух коштів на депозитних рахунках № НОМЕР_1 , №   НОМЕР_2 (а.с. 81-86, 87-92 том 1, а.с. 112, 113-114, 117 том 2).
До того ж, факт укладення договорів банківського вкладу, внесення грошових сум на вкладні (депозитні) рахунки та неповернення ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», позивачу ОСОБА_1 суми вкладу та нарахованих відсотків за договорами банківських вкладів № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року, №SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року підтверджується наданим відповідачем під час судового розгляду справи витягом з електроного додатку - реєстру кредиторів до договору про переведення боргу №б/н від 17 листопада 2014 року (а.с. 145 том 2). 
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі з посиланням на те, що 17 листопада 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало договір з ТОВ ФК «Фінілон», відповідно до якого останнє стало боржником за спірними договорами банківських вкладів № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року, №SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року є безпідставними, оскільки банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника -   ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.
Посилання відповідача на те, що зміна боржника у зобов`язанні  відбулася належним чином, оскільки від кредитора ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, колегія суддів відхиляє, оскільки вони суперечать  вимогам статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сум внесених за договорами банківського вкладу, відсотків за договорами   відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Однак колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, що викладений в мотивувальній частині судового рішення на спростування доводів відповідача про те, що залучений до участі у справі банк АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі.
Так, відхиляючи доводи відповідача, який посилався на укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, відповідно до якого ТОВ ФК «Фінілон» стало боржником за спірними договорами банківських вкладів, у тому числі, за спірними договорами банківських вкладів № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року, №SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року, суд першої інстанції в основу рішення поклав висновок про те, що договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, є нікчемним в силу положень ч. 1 ст , ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України, адже будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними. Крім того договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року також є нікчемним відповідно до положень ст. 228 ЦК України, адже він порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та на незаконне заволодіння вкладами громадян України.
Отже, на підставі зазначеного доказу суд першої інстанції встановив преюдиційні обставини щодо наявності  підстав,   передбачених законодавством,  вважати правочин про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» у цілому нікчемним.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або закономчи судом у визначених законом випадках.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13ЦПК України).
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», вимога про   встановлення   нікчемності   правочину  підлягає розгляду в разі наявності відповідного  спору.
У справі, яка переглядається, предметом та підставою спору за пред`явленим позовом ОСОБА_1 є вимога позивача до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів № SAMDN47000700060956 від 21 серпня 2007 року, №SAMDN47000706220395 від 23 червня 2009 року.
Оскільки позивач звернувся до суду у своїх інтересах, то суд першої інстанції не міг вирішувати питання про права та обов`язки всіх учасників правочину про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, чим порушив один з основних принципів цивільного судочинства, закріплений у статті 13 ЦПК України - принцип диспозитивності, який полягає в тому, що суд розглядає цивільні справи в межах вимог, заявлених особами, які беруть участь у справі. 
В цій частині доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача АТ «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити шляхом виключення з  мотивувальної частини  судового рішення висновок суду про те, що «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників Банку, є нікчемним в силу положень ч. 1 ст , ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України». Крім того, договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року також є нікчемним відповідно до положень ст. 228 ЦК України, адже він порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та на незаконне заволодіння вкладами громадян України». 
В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року слід залишити без змін, оскільки судом першої інстанції по суті ухвалено правильне процесуальне рішення.
Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів апеляційного суду погодилась із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 15,16 ЦК України,  ст.ст. 12,13, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» Копанчука Марка Володимировича задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року змінити, виключивши з мотивувальної частини судового рішення висновок суду про те, що «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників Банку, є нікчемним в силу положень ч. 1 ст , ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України». Крім того, договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року також є нікчемним відповідно до положень ст. 228 ЦК України, адже він порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та на незаконне заволодіння вкладами громадян України».
В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 листопада 2021 року.  

 
            Головуючий:                                          Судді: