Ухвала
 
02 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 464/3961/20
провадження № 61-16763ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ясінський Володимир Євгенович, про визнання права власності,
 
ВСТАНОВИВ:
Представник ОСОБА_1  - ОСОБА_2 02 жовтня 2021 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року у вищевказаній справі, з пропуском строку на касаційне оскарження. У касаційній скарзі зазначив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року поновлено заявникові строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року. Касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків. Зокрема, запропоновано надати уточнену редакцію касаційної скарги із зазначенням підстав касаційного оскарження, визначених статтею 389 ЦПК України та надати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.
 
У строк, визначений в ухвалі, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду матеріали на усунення недоліків, а саме уточнену редакцію касаційної скарги та квитанцію про сплату судового збору.
 
У новій редакції касаційної скарги представник заявника посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема без урахування правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц та постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) та зазначає про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження судового рішення за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України представник заявника зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 146 ЖК Української РСР у правовідносинах між особами, факт спільного проживання однією сім`єю яких до набрання чинності Сімейного кодексу України встановлено рішенням суду.
 
Лише наведення скаржником зазначеної норми законодавства, якою врегульовано поділ жилого приміщення між подружжям, у тому числі й колишнім подружжям, не є підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК, оскільки зі змісту судових рішень у цій справі не вбачається, що позивач ставив питання про її застосування у судах попередніх інстанцій або ж суди керувались цією нормою під час прийняття судових рішень. Крім того, касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо неправильного застосування статті 146 ЖК Української РСР судом апеляційної інстанції та необхідність висновку Верховного Суду у цій справі саме щодо цієї норми.
 
Суд касаційної інстанції зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) заявник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
 
Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.
 
Ураховуючи наведене, посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду, щодо правильного застосування норм права у подібних правовідносинах не є належним обґрунтуванням підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
Крім того, диспозиція статті 389 ЦПК України вимагає чіткого зазначення підстав касаційного оскарження, разом з тим, одночасне існування підстав, передбачених у пункті 3 та пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України є неможливим, оскільки вони носять взаємовиключний характер.
Відсутність такої конкретизації у касаційній скарзі свідчить про неналежне виконання вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.
 
Коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції переглядаючи у касаційному порядку судові рішення перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
За змістом частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений, в тому числі і за ініціативою суду.
 
Оскільки вимоги ухвали Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року виконані частково, суд вважає за можливе продовжити строк для усунення недоліків вказаної касаційної скарги, зокрема уточнити підстави касаційного оскарження.
 
Керуючись частиною другою статті 127 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Продовжити представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 строк для усунення недоліків касаційної скарги до 04 січня 2022 року, але не більше десяти днів з дня отримання ухвали.
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали в іншій частині касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       І. Ю. Гулейков