ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

05 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/3609/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: 
                                          судді-доповідача Чумака С.Ю.,
                                                     суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     
секретар судового засідання  Рубан А.В., 

за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Армашової І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 7 червня 2021 року  у справі № 280/3609/20 (суддя І інстанції – Бойченко Ю.П.)

за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позивач звернувся до суду з позовом до прокуратури Запорізької області, в якому з урахуванням заяви про уточнення позову (т. № 2 а.с. 150-153) просив:
- визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020 № 736к про його звільнення з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;
- поновити його в Запорізькій обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області, яку він займав до звільнення, з 01.05.2020;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Запорізької обласної прокуратури на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2020 по день винесення судом рішення про поновлення на посаді без урахування обов`язкових відрахувань, що на час подання позовної заяви складає 22 449,26 грн, враховуючи зміни в розмірах посадових окладів прокурорів Запорізької обласної прокуратури.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року замінено відповідача прокуратуру Запорізької області на Запорізьку обласну прокуратуру. (т. № 2 а.с. 130)
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 7 червня 2021 року в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги  зазначив, що постановою Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 280/5009/20 задоволено його касаційну скаргу і залишено без змін рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 3 грудня 2020 року, яким визнано протиправним і скасовано рішення Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 10 квітня 2020 року № 214, яке було підставою для його звільнення з посади та з органів прокуратури. Крім того, вважав, що протиправно був звільнений на підставі пункту 9 частини 1  ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», оскільки реорганізації чи ліквідації прокуратури Запорізької області не відбувалось.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ
Позивач з 22.04.2003 працював в органах прокуратури на різних посадах, зокрема з 03.02.2017 – на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Запорізької області (наказ від 03.02.2016 № 61 ц). 
Верховною Радою України 19.09.2019 прийнято  Закон України № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»  (далі – Закон № 113-ІХ), яким передбачено створення у системі органів прокуратури Офісу Генерального прокурора, офісів обласних прокуратур.

На виконання вимог  Закону, наказом  Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 затверджений Порядок проходження прокурорами атестації (далі – Порядок № 221).
Позивач на підставі пункту 10 розділу ІІ Закону «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX звернувся до Генерального прокурора із заявою від 08.10.2019 про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.
Рішенням Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 10.04.2020 № 214 позивача визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію прокурорів відповідно до п.п. 13, 17 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та не допущено до проходження наступних етапів атестації. Так, за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора позивачем набрано 68 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту. (т. № 1 а.с. 44)
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його у судовому порядку.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.12.2020 у справі № 280/5009/20 позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 10 квітня 2020 року №214 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора».
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.03.2021 у справі № 280/5009/20 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 280/5009/20 скасовано та прийнято у справі нове судове рішення. У задоволенні позову відмовлено.
В подальшому постановою Верховного Суду від 24 червня 2021 року задоволено касаційну скаргу позивача, постанову  Третього апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року скасовано, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 3 грудня 2020 року залишено без змін.
29.04.2020 прокурором Запорізької області видано наказ № 736к про звільнення позивача з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.04.2020. Підставою прийняття такого рішення в наказі зазначено рішення кадрової комісії № 1 та підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113. (т. № 1 а.с. 42).
Вважаючи наказ про звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації є законодавчо визначеною підставою для звільнення прокурора з посади, тобто спричиняє для особи негативні юридичні наслідки у вигляді її звільнення з публічної служби.
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Відповідно до п. 14 ч. 1  ст. 92 Конституції України  виключно законами України визначаються організація і діяльність прокуратури.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає  Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ (далі – Закон № 1697).

Згідно з частиною 1  статті 4 вказаного Закону  організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються  Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 1  статті 7 Закону України «Про прокуратуру»  (у редакції, чинній до внесення змін  Законом України від 19.09.2019 № 113-IX) систему прокуратури України становлять: 1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

З приписами п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону № 1697 до повноважень керівника обласної прокуратури відноситься призначення на посади та звільнення з посад прокурорів обласних та окружних прокуратур у встановленому цим Законом порядку

Законом № 113-IX, який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури та у зв`язку з цим внесено зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема, до  Закону № 1697.

Так, відповідно до пп. 2 п. 21  Закону № 113-IX  у  статті 7 Закону № 1697 у частині першій: пункт 1 викладено в такій редакції: « 1) Офіс Генерального прокурора»; у пункті 2 слово «регіональні» замінити словом «обласні»; у пункті 3 слово «місцеві» замінити словом «окружні»; пункт 4 виключити.

Отже, згідно з частиною 1  статті 7 Закону № 1697 (у редакції  Закону № 113-IX) систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим  Законом  займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором. Прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації. Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора (пункти 9, 10, 12 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX).

Таким чином, процедура реформування органів прокуратури розпочата з дня набрання чинності  Законом № 113-IX  та наведеними вище нормами цього  Закону  визначено основну її мету та специфіку, а саме: проходження прокурорами атестації з метою подальшого несення служби в органах прокуратури.

На виконання пункту 9 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 затверджений Порядок проходження прокурорами атестації (далі – Порядок № 221).

Зазначений Наказ оприлюднений на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора 04.10.2019.

Відповідно до пунктів 1, 9 та 10 розділу I Порядку № 221 атестація прокурорів – це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

Атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Заява, зазначена у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем на адресу Генерального прокурора подано заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

10 квітня 2020 року кадровою комісіє № 1 прийнято рішення № 151, відповідно до якого позивач визнана таким, що неуспішно пройшов атестацію, оскільки за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора набрав 68 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту.

Зазначене рішення стало підставою для звільнення позивача спірним наказом з прокуратури Запорізької області.

Так, підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»  за умови настання однієї із наступних підстав: 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Доводи позивача стосовно протиправності спірного наказу у зв`язку з відсутністю обставин, зазначених у пункті 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697, а саме ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, є безпідставними, оскільки позивач звільнений у зв`язку з наявністю рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, а не у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, що підтверджується безпосереднім посиланням у наказі саме на підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, яким чітко визначено, за якою підставою звільняється прокурор у разі неуспішного проходження ним атестації, а також посилання на рішення кадрової комісії № 1 про неуспішне проходження ним атестації.

Оскільки юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини 1  статті 51 Закону України «Про прокуратуру», є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором регіональної прокуратури, то відповідач мав право звільнити позивача з огляду на наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ним атестації, що передбачено підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, як правильно зазначив і суд першої інстанції.

Разом з тим, уже після розгляду справи судом першої інстанції Верховним Судом було прийнято постанову від 24 червня 2021 року у справі № 280/5009/20, якою задоволено касаційну скаргу позивача і залишено без змін рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 3 грудня 2020 року про визнання протиправним і скасування рішення Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 10 квітня 2020 року № 214, яке і було підставою для прийняття спірного наказу.

Отже, оскільки така підстава для звільнення позивача як рішення кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації на час перегляду цієї справи апеляційним судом відсутня у зв`язку зі скасуванням зазначеного рішення кадрової комісії, то спірний наказ підлягає скасуванню як безпідставний, а позивач – поновленню на посаді.
Відповідно до частини першої  статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При цьому  закон  не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті  235, статті  240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого  законом  порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Отже, у випадку незаконного звільнення особи з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Таким чином, позивач підлягає поновленню на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області з дати, з якої його було звільнено, а саме з 30 квітня 2020 року.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. 

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середнього заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок № 100).
Відповідно до п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно пункту 5 Порядку №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки прокуратури Запорізької області від 5 травня 2020 року № 18-253вих-20 середньоденна заробітна плата позивача складає 1181,54 грн. (т. № 1 а.с. 45).
Оскільки останнім днем роботи позивача було 30 квітня 2020 року і цей день позивачу оплачений, то період, за який стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу, необхідно обчислювати з наступного робочого дня, яким було 4 травня 2020 року. 
З огляду на вказане період вимушеного прогулу позивача з 4 травня 2020 року по 5 жовтня 2021 року складає 357 днів (2020 рік – 168 днів, 2021 рік – 189 днів).
Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 412  809,78 грн (1181,54х357) 
Доводи позивача, що з 11 вересня 2020 року середній заробіток необхідно обчислювати виходячи з окладу прокурора Запорізької обласної прокуратури є безпідставним з огляду на таке.
Дійсно відповідно до ч. 3, 4 ст. 81 Закону № 1697 в редакції Закону № 113 посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом, зокрема прокурора обласної прокуратури – 1,2.
Разом з тим, як зазначалочь вище, відповідно до частини 1  статті 7 Закону України «Про прокуратуру»  (у редакції, чинній до внесення змін  Законом України від 19.09.2019 № 113-IX) систему прокуратури України становили: 1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Підпунктом 2 п. 21  Закону № 113-IX  у  частині першій статті 7 Закону № 1697 у частині першій: «регіональні» замінено словом «обласні», а слово «місцеві» замінити словом «окружні».

Позивач до звільнення з органів прокуратури працював у прокуратурі Запорізької області, яка відповідно до системи органів прокуратури відносилась до регіональних прокуратур.

Пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим  Законом  займають посади прокурорів регіональних прокуратурах можуть бути переведені на посаду прокурора в обласних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Отже, позивач може бути переведений до Запорізької обласної прокуратури лише у випадку успішного проходження ним атестації, відповідно судом він поновлений на посаду, з якої його було звільнено, у прокуратурі Запорізької області, тобто в регіональній прокуратурі. Оскільки позивач в обласній прокуратурі не працював, то і середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи з окладу прокурора обласної прокуратури йому бути обчислений не може, оскільки повинен рахуватись за тією посадою, з якої він був звільнений.
Стосовно витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач просив стягнути на його користь з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 14 тисяч гривень.

На підтвердження надання правничої допомоги позивачем надано суду копії договору про надання правової допомоги від 30.04.2020; акт виконаних робіт, детальний опис робіт (наданих послуг), квитанцію про оплату правової допомоги. (т. № 2 а.с. 221-226).

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Перевіривши зміст наданих позивачем документів стосовно витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.
30 квітня 2020 року між позивачем (Клієнт) та адвокатом Горобієвським С.О. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЗП № 001522) укладений договір про надання правової допомоги (далі – Договір). Предметом Договору є надання Клієнту усіма законними методами та способами правової допомоги у всіх справах, які пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів (т. № 2 а.с. 221).

Відповідно акту виконаних робіт та квитанції про оплату наданих послуг позивачем позивачем сплачено витрати на правничу допомогу у розмірі 14 тисяч гривень.
Оцінюючи характер та зміст наданих послуг з професійної правничої допомоги, колегія суддів з урахуванням часткового задоволення позову вважає, що відшкодуванню підлягають 2 тисячі гривень за складання позовної заяви та 2 тисячі гривень за участь представника позивача в судових засіданнях, що є співмірним зі складністю справи, витраченим адвокатом часу та обсягом наданих послуг, оскільки інші надані послуги або охоплюються змістом послуг, витрати на які відшкодовуються судом, або не були обов`язковими чи неминучими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розумним та достатнім розміром відшкодування понесених витрат є 4 тисячі гривень, відтак саме така сума витрат на професійну правничу допомогу підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням постанови про часткове задоволення позову.

Повний текст складений 11 жовтня 2021 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями  242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 7 червня 2021 року  у справі № 280/3609/20 скасувати.
Позов  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020 № 736к щодо звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".
Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області з 30 квітня 2020 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Запорізької обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909973) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.05.2020 по 05.10.2021 у розмірі 421809,78 (чотириста двадцять одна тисяча вісімсот дев`ять) гривень 78 копійок. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909973) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення 5 жовтня 2021 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
   
Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                          суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                          суддя                                                            І.В. Юрко