Справа № 362/4524/20                                                    Головуючий 1 інстанція- Марчук О.Л.
Провадження № 22-ц/824/10802/2021                             Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
07 жовтня 2021 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря             Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк «Український капітал» на рішення Василькіського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2021 року у справі за  позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Український капітал» про визнання недійсними договору про задоволення вимог іпотекодержателя,-
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 21 серпня 2012 року між ним і АТ «Банк «Український капітал» було укладено кредитний договір № 15/скл-12, згідно якого він отримав кредит у розмірі 1720000  грн. під 23 % річних строком до 03 жовтня 2013 року. 23 серпня 2012 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ним і банком укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким він передав в іпотеку банку належні йому житловий будинок на АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку площею 0,1240 га за цією ж адресою.
З огляду на порушення ним умов договору, банк звернувся до суду і рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2014 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення його заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення банк отримав виконавчі листи і пред`явив їх до виконання, однак рішення виконане не було. Пізніше він погодився на пропозицію банку і 10 жовтня 2017 року стророни уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого він передав у власність банку домоволодіння на АДРЕСА_1 . Він мав надію на припинення після цього відносин із банком, однак на початку 2018 року йому надійшло кілька податкових повідомлень ДФС про необхідність сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. В ході оскарження цих повідомлень до адміністративного суду він дізнався, що відповідач несвоєчасно зареєстрував право власності на будинок і ділянку, чим спричинив йому збитки.
Вважає, що укладений між сторонами договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 10 жовтня 2017 року суперечить ч.1 ст.36 Закону України «про іпотеку», яка вказує, що укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя
                                                                        -  2  -
здійснюється в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки банк вибрав судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який задоволений рішенням Васльківського міськрайонного суд Київської області від 06 березня 2014 року, то укладений договір на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України слід визнати недійсним. У зв`язку з наведеним просив визнати недійсним укладений між сторонами договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 10 жовтня 2017 року.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_1 і АК «Банк «Українськи капітал» договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 10 жовтня 2017 року 
Не погоджуючись із рішенням, відповідач АТ «Банк «Українськи капітал» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування судом норм матеріального права.
Скарга мотивована тим, що при відкритті провадження судом допущено порушення норм процесуального права, оскільки суд на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України мав 22 вересня 2020 року повернути позовну заяву без розгляду, а не надавати позивачу повторно час для усунення недоліків, що свідчить про порушення принципів рівності та диспозитивності. Окрім того, така позиція суду впливає на застосування строку позовної давності, бо повернення позову у зв`язку із неусуненням недоліків не перериває цього строку, а нова редакція позову пред`явлена поза межами позовної давності. Суд не дав оцінки заяві позивача про застосування позовної давності. Судом допущено порушення принципів рівності сторін, змагальності та диспозитивності. Окрім того, суд прийшов до помилкових висновків про недійсність оспорюваного договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 10 жовтня 2017 року, оскільки договір укладений за вільною та взаємною згодою сторін, виконаний, бо відповідачем зареєстровано право власності на предмет іпотеки 17 жовтня 2017 року, а позасудове врегулювання між сторонами можливе і після судового рішення, що стверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17, яка згідно положень ст.263 ЦПК України підлягає врахуванню.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 12 липня 2021 року направлена згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу позивача, вказану ним у позові та інших документах, що стверджується повідомленням про її доставлення.
В суді апеляційної інстанції представник відповідача АТ «Банк «Українськи капітал» адвокат Трегуб О.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області як незаконне. 
Позивач ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які
                                                                        -  3  -
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що 21 серпня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 і АТ «Банк «Український капітал» було укладено кредитний договір № 15/скл-12 (з послідуючою додатковою угодою), згідно якого  ОСОБА_1  отримав кредит у розмірі 1720000  грн. строком до 03 жовтня 2013 року з і сплатою 23 % річних.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 23 серпня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 і АТ «Банк «Український капітал» укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належні йому на праві власності житловий будинок на АДРЕСА_1 та присадибну земельну ділянку площею 0,1240 га за цією ж адресою. 
Рішенням Васильківського міськрайонного суд Київської області від 06 березня 2014 року, яке набрало законної сили, задоволено позов АТ «Банк «Український капітал» і в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 2195411,35 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 шляхом продажу з прилюдних торгів.
На підставі цього рішення банк отримав виконавчі листи і пред`явив їх до виконання, однак рішення суду в примусовому порядку виконане не було.
Також судом встановлено, що 10 жовтня 2017 року ОСОБА_1 і АТ «Банк «Український капітал» уклали нотаріально посвідчений договір, за умовами якого з метою задоволення усіх вимог банку за кредитним № 15/скл-12 від 21 серпня 2012 року ОСОБА_1  передав у власність банку домоволодіння (житловий будинок і земельну ділянку) на АДРЕСА_1 , які є предметом іпотеки.
Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оспорюваний договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладений у 2017 році, тобто після ухваленняВасильківським міськрайонним судом Київської області рішення від 06 березня 2014 року про звернення стягнення на цей же предмет іпотеки у вигляді житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 , що суперечить ч.1 ст.36 Закон України «Про іпотеку» і на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, які зроблені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, зокрема неправильного тлумачення закону.
Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.   
Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою
                                                                        -  4  -
та шостою ст.203 цього Кодексу. 
Відповідно до приписів ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно ч.2 ст.36 цього Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно ч.3 ст.36 цього Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону;
- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 цього Закону.
Згідно ч.4 ст.36 цього Закону після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що вжите у ч.1 ст.36 наведеного Закону поняттяокремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя вжите у розумінні договору, яким сторони можуть визначити можливі умови (способи) позасудового врегулювання для задоволення вимог іпотекодержателя у випадку порушення умов кредитного договору, тобто договору, яким визначаються права та обов`язки сторін пир настанні обставин у випадку неповернення боргу у майбутньому.
Дане поняття не стосується договору, який укладається для безпосереднього погашення вже наявного (існуючого) боргу і який визначає конкретний спосіб позасудового врегулювання із усіх можливих.
Такі висновки суду грунтуються на наступному.
По-перше, ч.2 ст.36 цього Закону чітко вказує на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя визначає лише можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону, тобто є підставою для подальшого позасудового врегулювання, а не є результатом такого врегулювання наявної заборгованості.
По-друге, дана норма прирівнює договір про задоволення вимог іпотекодержателя до відповідного застереження в іпотечному договорі, яке у свою чергу теж не є безпосереднім позасудовим врегулюванням щодо існуючого боргу, а є підставою для здійснення в подальшому такого врегулювання. Очевидним є той факт, що одночасно з укладенням кредитного та іпотечного договору борг у позичальника відсутній.
По-третє, дана норма вказує, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Отже, вирішуючи спір, суд помилково ототожнив договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі), який може передбачати умови та способи позасудового врегулювання у випадку порушення умов кредитного
                                                                        -  5  -
договору із договором, укладеним в рамках позасудового врегулювання з огляду на вже наявні порушення, яким вирішено питання повернення боргу позивача.
При цьому зазначена сторонами назва договору про задоволення вимог іпотекодержателя не має правового значення і не впливає на його сутність як договору за наслідками позасудового врегулювання існуючого боргу.
За таких обставин положення ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин не можуть бути застосовані.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 643/15938/17, де залишаючи без змін судові рішення, якими відмовлено у скасуванні рішення нотаріуса про реєстрацію права власності на предмет іпотеки, Верховний Суд зазначив, що існування судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за умови його невиконання не перешкоджає зверненню стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, оскільки право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить новому іпотекодержателю, на користь якого відступлене право вимоги. При цьому, на переконання касаційного суду, ухвалення зазначеного рішення без його виконання не припиняє дію договору іпотеки, а застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та непоновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням та спрямоване на захист прав та інтересів кредитора.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки оспорюваний договір від 10 жовтня 2017 року укладений між сторонами добровільно, за взаємною згодою і стосується фактичного врегулювання боргових зобов`язань позивача перед кредитором шляхом передачі ним у власність банку майна для погашення боргу  в повному обсязі та не суперечить ст.36 Закону України «Про іпотеку».
За таких обставин передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави для визнання його недійсним відсутні.
Даючи оцінку доводам позивача, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
                                                            -  6  -
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк «Український капітал» задоволити.
Рішення Василькіського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк «Український капітал» про визнання недійсними договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк «Український капітал» судовий збір у розмірі 1261 гривня 21 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01 листопада 2021 року.

Головуючий   

Судді: