Справа № 462/4724/20                                Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М. 
Провадження № 22-ц/811/557/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія: 68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 , його представника – ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 січня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1559 від 20.11.2019 року.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1559 від 20.11.2019 року «Про встановлення днів побачень гр. ОСОБА_2 з малолітнім сином, ОСОБА_4 », визначено спосіб участі батька у вихованні сина: кожну суботу місяця з 08 год. 30 хв. батько завозить разом з матір`ю дитину на плавання, а потім відвозить дитину разом з матір`ю до 13 год. 00 хв. за адресою місця проживання; 2 та 4 неділю місяця з 11 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. Побачення мають відбуватися в присутності матері дитини, яку зобов`язано не чинити перешкод спілкуванню батька, ОСОБА_2 з малолітнім сином, ОСОБА_4 . За змістом оскаржуваного розпорядження неможливо встановити, на підставі якої саме заяви ОСОБА_2 приймалось оскаржуване розпорядження органу опіки та піклування. Крім того, до поданих ОСОБА_2 заяв не подано усіх необхідних документів, які передбачені абз. 1 п. 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної і захистом прав дитини, який затверджено Постановою КМУ № 866 від 24.09.2008 року, а також не подано доказів, які б підтверджували чинення нею перешкод ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні із сином. Зазначає, що працівник служби у справах дітей для з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у виховані дитини, не провів бесіди з батьками та іншими родичами дитини, не звертався до фахівця із соціальної роботи щодо забезпечення проведення оцінки потреб батьків з метою встановлення здатності батька/матері виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею, відтак висновок складено без врахування ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, не враховано фактів вчинення домашнього насильства стосовно дитини та інших вагомих обставин. Приймаючи оскаржуване розпорядження, відповідач не врахував висновок відділу «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 13.11.2019 року про встановлення днів та годин зустрічей ОСОБА_2 з малолітнім сином, ОСОБА_4 , у зв`язку з чим безпідставно збільшено ОСОБА_2 час побачень з сином, при цьому не враховано її думку, психодіагностичне обстеження дитини та факти вчинення ОСОБА_2 протиправних дій стосовно сина та завдання ним шкоди психічному здоров`ю дитини. Звертає увагу, що комісія з питань захисту прав дитини при Залізничній РА ЛМР від 14.11.2019 року, було неправомочною приймати будь-які рішення, оскільки на засіданні були присутні менше, ніж дві третини загальної кількості її складу. Крім того, ОСОБА_5 не був включений до складу комісії з питань захисту прав дитини при Залізничній РА ЛМР, а результати голосування із зазначенням прізвищ не були відображені в протоколі засідання комісії. Вважає, що розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1559 від 20.11.2019 року «Про встановлення днів побачень гр. ОСОБА_2 з малолітнім сином, ОСОБА_4 » порушує права та інтереси дитини, а тому підлягає скасуванню. З наведених підстав просить визнати незаконним та скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1559 від 20.11.2019 року «Про встановлення днів побачень гр. ОСОБА_2 з малолітнім сином, ОСОБА_4 ».
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1559 від 20.11.2019 року «Про встановлення днів побачень гр. ОСОБА_2 з малолітнім сином, ОСОБА_4 ». Стягнуто із Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на користь держави судовий збір в розмірі 420,40 грн. 
Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт зазначає, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо дітей, в тому числі і право на безперешкодне спілкування між батьком/матір`ю та дитиною. Зазначає, що рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, а визначений у розпорядженні Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1559 від 20.11.2019 року «Про встановлення днів побачень гр. ОСОБА_2 з малолітнім сином, ОСОБА_4 » порядок участі батька у вихованні малолітнього ОСОБА_4 ніким не заперечувався, як і не було запропоновано іншого порядку спілкування батька з дитиною. Вважає, що висновок органу опіки та піклування щодо визначення способів участі батьків у вихованні малолітньої дитини не може бути предметом судового оскарження. З наведених підстав просить рішення суду скасувати. 
Рішення суду в частині вирішення питання розподілу судових витрат оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції невірно стягнуто судовий збір із Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на користь держави у розмірі 420,40 грн., оскільки такий підлягав до стягнення в розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 840,80 грн. Зазначає, що із Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на її користь в порушення норм процесуального права не стягнуто документально підтверджені витрати на друк позовної заяви, копіювання доданих до неї матеріалів та придбання біндерів для скріплення чотирьох примірників позовної заяви в сумі 551,50 грн. Вказує, що судові витрати є комплексним поняттям, яке охоплює два види судових витрат: судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать і витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, які не є вичерпними. Вважає, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви її копії відповідно до кількості учасників справи, відтак витрати на виготовлення позовної заяви, її копій та копій документів, що додаються до неї, є необхідними витратами для розгляду справи. З наведених підстав просить рішення суду змінити, визнавши витрати позивача такими, що пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи та стягнувши із Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 551,50 грн. витрат, які пов`язані з розглядом справи, та збільшивши розмір судового збору до 840,80 грн., який підлягає стягненню із Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на користь держави із зазначенням відповідних мотивів у мотивувальній частині рішення суду. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів поданої нею апеляційної скарги та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволення, оскільки при прийнятті оскаржуваного розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1559 від 20.11.2019 року «Про встановлення днів побачень гр. ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_4 » було порушено процедуру його прийняття, неповно з`ясовано обставини та досліджено надані сторонами докази, а тому дане розпорядження підлягає скасуванню.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке. 
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Положеннями ч. 1-3 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.
Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Тобто, законодавством України визначено певний порядок вирішення батьками питання участі у вихованні дитини у разі, якщо мати і батько проживають окремо,.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова 16 грудня 2014 року, від шлюбу мають сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом також встановлено, що малолітній син сторін, ОСОБА_4 , проживає разом з матір`ю, ОСОБА_1 , що сторонами не заперечувалося. 
14 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Комісії з питань захисту прав дітей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради із заявою про визначення порядку побачень, а саме, із врахуванням доповнень до заяви від 18 лютого 2019 року, збільшення годин побачень із малолітнім сином, ОСОБА_4 , визначених розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 30.07.2013 року.
20.11.2019 року Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради за результатами розгляду заяви гр. ОСОБА_2 , із врахуванням висновку відділу «Служба у справах дітей» Залізничного району управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради, протокол № 24 від 14.11.2018 року, прийнято розпорядження, яким, виходячи з інтересів дитини, враховуючи зайнятість батьків, вік дитини, встановлено дні побачень гр. ОСОБА_2 кожну суботу місяця з 08 год. 30 хв. батько завозить разом з матір`ю сина на плавання, потім відвозить дитину разом з матір`ю до 13 год. 00 хв. за адресою місця проживання; 2 та 4 неділю місяця з 11 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. Побачення батька з дитиною мають відбуватись у присутності матері дитини. При цьому, матері дитини – ОСОБА_1 вказано не перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька – ОСОБА_2 з малолітнім сином – ОСОБА_4 .
Тобто, розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1559 від 20.11.2019 року «Про встановлення днів побачень гр. ОСОБА_2 з малолітнім сином, ОСОБА_4 », з яким не погоджується та оскаржує позивачка, визначено участь ОСОБА_2 у вихованні малолітнього ОСОБА_4 .
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладені у постановах Верхового Суду (частина 2 статті 263 ЦПК України).
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 вересня 2021 року у справі №757/39693/20, провадження №61-13261св21 зазначив наступне.
Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). 
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не стадії відкриття провадження. (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року в справі №543/994/17, провадження № 61-6125св21).
За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.
Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини (стаття 158 СК України).
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (частина друга статті 159 СК України). 
Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок про те, що у справі за позовом одного з батьків про визнання незаконним рішення органу опіки піклування про визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні того з батьків, хто проживає окремо від неї, належними відповідачами є: особа, рішення якої стосується (той з батьків, для якого визначено способи участі у вихованні дитини та спілкуванні) та орган опіки та піклування.
Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 вересня 2021 року у справі №757/39693/20 (провадження №61-13261св21).
У справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 пред`явила позов до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, якою, як органом опіки та піклування приймалося розпорядження щодо участі ОСОБА_2 , батька малолітнього сина сторін, ОСОБА_4 , у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, разом з тим, ОСОБА_2 , для якого оспорюваним розпорядженням визначено способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною, до участі у розгляді справи, як відповідача, не залучала, клопотань про залучення ОСОБА_2 , як співвідповідача, не заявляла.
Судом апеляційної інстанції з`ясовувалося у позивачки ОСОБА_1 питання щодо незалучення ОСОБА_2 до участі у справі, як співвідповідача, на що позивачка пояснила, що нею оскаржується рішення органу опіки та піклування, а відтак не вважала за потрібне залучати ОСОБА_2 до участі у справі, як співвідповідача. 
Зважаючи на необхідність врахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року в справі №543/994/17 (провадження №61-6125св21), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі №757/39693/20 (провадження №61-13261св21), колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене частково без додержання норм процесуального права і з врахуванням вищенаведеного приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1559 від 20.11.2019 року «Про встановлення днів побачень гр. ОСОБА_2 з малолітнім сином, ОСОБА_4 », слід відмовити внаслідок неналежного складу співвідповідачів, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення.
Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення Залізничного районного суду м. Львова 16 січня 2021 року, то апеляційна скарга ОСОБА_1 , у якій вона просить змінити оскаржуване рішення суду, не підлягає до задоволення. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 січня 2021 року – скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 28.10.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.