ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8047/21 Справа № 214/4050/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Євтушенко О. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 214/4050/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення  Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року, яке ухвалено суддею Євтушенком О.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 червня 2021 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У   липні  2016   року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі – ФОП ОСОБА_2 ) про оформлення трудових відносин, зобов`язання нарахування та виплати заробітної плати, стягнення компенсації та середнього заробітку, зобов`язання здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зміну підстав звільнення, яку в подальшому неодноразово уточнювала.
Позовна заяв мотивована тим, що з 09 березня 2015 року ОСОБА_1 була офіційно працевлаштована на посаду продавця-консультанта в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_2 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 . При працевлаштуванні між нею, як робітником, та ФОП ОСОБА_2 , як роботодавцем, було укладено трудовий договір, внесений відповідний запис про її працевлаштування до виданої на її ім`я трудової книжки, які знаходяться у роботодавця. За умовами трудового договору, за виконання покладених на неї обов`язків їй повинна була нараховуватись та виплачуватись мінімальна заробітна плата (з листопада 2015 року по квітень 2016 року – 1378 грн., з травня по листопад 2016 року – 1450 грн., грудень 2016 року – 1600 грн., з січня 2017 року – 3200 грн.). Фактично востаннє заробітну плату вона отримала в грудні 2015 року, після чого ФОП ОСОБА_2 припинила виплачувати заробітну плату, а її звернення з приводу порушення трудових прав ОСОБА_1 , як найманого працівника, ігнорувала. Після звернення позивача до суду, в ході розгляду справи вона дізналась, що наказом №14-К від 22 квітня 2016 року її звільнено із займаної посади у ФОП ОСОБА_2 на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України (за прогули). Копію наказу про звільнення вона отримала 08 лютого 2017 року в судовому засіданні. На її переконання, наказ про звільнення є незаконним, оскільки жодних прогулів вона не допускала. У той же час, при звільненні ФОП ОСОБА_2 не провела з нею повного розрахунку, не виплатила заборгованість по заробітній платі. 
На підставі викладеного, позивач просила застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст.116, 117, 235 КЗпП України, та зобов`язати ОСОБА_2 оформити трудові відносини з працівником, продавцем-консультантом ОСОБА_1 , яка фактично виконувала роботу без укладання трудового договору в магазині «Сучасна канцелярія»; зобов`язати ОСОБА_2 нарахувати та виплатити працівнику ОСОБА_1 заробітну плату за відповідний період, без у рахування фактично виплаченої заробітної плати; зобов`язати ОСОБА_2 нарахувати та виплатити відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи ОСОБА_1 ; визнати вину ОСОБА_2 в не проведенні остаточного розрахунку із звільненим працівником ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 нарахувати та виплатити працівнику ОСОБА_1 середній заробіток по день фактичного розрахунку; визнати звільнення ОСОБА_1 наказом №14 від 22 квітня 2016 року з 13 січня 2016 року без законних підстав та з порушенням встановленого порядку; визнати продавця-консультанта магазину «Сучасна канцелярія» ОСОБА_1 такою, яка була звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України; зобов`язати ОСОБА_2 нарахувати та сплатити працівнику ОСОБА_1 заробіток за весь час вимушеного прогулу.
21 червня 2017 року відповідачка ФОП ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , яку в подальшому уточнила 02 березня 2018 року, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 05 листопада 2015 року ОСОБА_1 дійсно була прийнята на роботу на посаду продавця-консультанта в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ФОП ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . При працевлаштуванні ОСОБА_1 не надавала трудової книжки, а тому ФОП ОСОБА_2 , керуючись листом та роз`ясненнями Міністерства праці та соціальної політики від 23 березня 2006 року №ДЦ-12-1528/0/06, її не заводила, що не є порушенням трудового законодавства. ОСОБА_1 була матеріально-відповідальною особою, оскільки після її працевлаштування, з нею було укладено договір про матеріальну відповідальність. Іншою матеріально відповідальною особою була ОСОБА_4 . Так, при проведенні інвентаризації в магазині в період з 03 січня 2016 року по 12 січня 2016 року встановлено нестачу майна на загальну суму 7 919 грн., привласненого, у тому числі ОСОБА_1 . За фактом привласнення та розтрати чужого майна, ввіреного ОСОБА_1 у відання, у великих розмірах, ФОП ОСОБА_2 звернулася з відповідною заявою до поліції про притягнення ОСОБА_1 та інших матеріально відповідальних осіб до кримінальної відповідальності, де було роз`яснено, що виниклі між сторонами правовідносини мають цивільно-правовий характер та підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства. З 13 січня 2016 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади згідно з наказом №14-к від 22 квітня 2016 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Факт прогулів ОСОБА_1 підтверджується копіями табелів робочого часу, актами про прогули. Крім того, згідно з розрахунково-платіжними відомостями за січень-квітень 2016 року, після звільнення ОСОБА_1 нараховані усі виплати та їх депоновано, оскільки особисто до роботодавця для їх отримання готівкою працівник не з`являлась. Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були матеріально відповідальними особами та несуть солідарну відповідальність, ФОП ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 половину встановлених збитків, тобто 3 959 грн. 50 коп.
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ФОП ОСОБА_2 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, визнавши незаконним та скасувавши стягнення з позивачки судового збору.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що договір про колективну матеріальну відповідальність було підписано 02.06.2015 року з учнем на добровільних засадах, а не з працівником ОСОБА_1 , тобто з 09 березня по 05 листопада 2015 року (вісім місяців) ОСОБА_1 працювала добровільно та безоплатно, при цьому, як матеріально відповідальний працівник. Безоплатне стажування взагалі не передбачене законом, а виконання працівником роботи на умовах «стажування» свідчить про порушення роботодавцем вимог чинного законодавства і дає підстави працівнику вимагати належного оформлення трудових відносин. Всупереч відповідному повідомленню до податкової інспекції 05 листопада 2015 року, судом встановлено, що під час укладення трудового договору трудову книжку ОСОБА_1 не надавала, оскільки раніше ніде офіційно не працювала, що не відповідає дійсності, й від позовних вимог про належне оформлення трудової книжки вона відмовилась, у зв`язку з її знищенням відповідачкою, замінивши цю вимогу на сплату податку на доходи фізичних осіб та сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Не погоджується позивачка й з висновком суду щодо проведення ФОП ОСОБА_2 з нею повного розрахунку при звільненні, оскільки належні їй до виплати суми були депоновані на банківському рахунку ФОП, а не видані працівнику, як це передбачено Законодавством. Зазначає, що згідно табелю обліку робочого часу 13 січня 2016 року ОСОБА_1 відпрацювала 8 годин, а тому її звільнення за прогули є незаконним. При цьому, на час проведення інвентарізації, вона була відсторонена від роботи, а згідно з протоколом поліції від 11 січня 2016 року повідомлення про звільнення продавців ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дізналися від ОСОБА_6 03 січня 2016 року. Крім того, вказує й на те, що вона звільнена від сплати судового збору, як позивач у спорі про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, а тому суд не мав правових підстав для стягнення з неї судових витрат.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в частині відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 , які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідачку ОСОБА_2 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець 10 червня 2009 року, запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за № 2 227 000 0000 038902, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ФОП серії В03 №596725 (т.2 а.с.13). 
ФОП ОСОБА_2 з 01 січня 2012 року перебуває на обліку в податковій інспекції на спрощеній системі оподаткування із здійсненням господарської діяльності відповідно до КВЕД 47.19. Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (т.2 а.с.14).
05 листопада 2015 року між ФОП ОСОБА_2 , що використовує найману працю, та ОСОБА_1 , як працівником, було укладено трудовий договір №4, за умовами якого ОСОБА_1 прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_1 з окладом в розмірі 1420 грн. на місяць. Час виконання робіт визначено з 8.00 год. до 19.00 год, перерва з 12.00 год. до 12.30 год., чотири дні робочі, чотири дні вихідні згідно з графіком. Під час укладення трудового договору трудову книжку ОСОБА_1 не надавала, оскільки раніше вона офіційно ніде не працювала, тобто трудова книжка не заводилась.
Відповідне повідомлення за формою про прийняття на роботу ОСОБА_1 подано ФОП ОСОБА_2 до податкової інспекції 05 листопада 2015 року (т.1 а.с.42).
Згідно Договору про колективну матеріальну відповідальність від 02 червня 2015 року (т.1 а.с.115), укладеним між ФОП ОСОБА_2 магазин «Сучасна канцелярія», в особі керівника ОСОБА_2 , з одного боку, та членами колективу магазину «Сучасна канцелярія» – ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , цей Договір підписано ОСОБА_1 02 червня 2015 року (т.1 а.с.115-зворот).
Згідно наказу про колективну матеріальну відповідальність від 02 червня 2015 року (т.2 а.с.16), на момент укладення зазначеного договору, ОСОБА_1 офіційно не була працевлаштована у ФОП ОСОБА_2 та знаходилась в статусі «учня продавця на добровільних підставах» (дослівно згідно зі змістом наказу, т.2 а.с.16).
Наказом №5/1-К від 03 січня 2016 року призначено проведення позапланової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в магазині «Сучасна канцелярія» комісією у складі: ОСОБА_2 – директора (головуючий комісії), членів – ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Строк проведення інвентаризації – з 03 січня 2016 року по 12 січня 2016 року. Причиною призначення інвентаризації визначена контрольна перевірка магазину на підставі доповідної записки ОСОБА_6 від 02 січня 2016 року, яка виявила відсутність товару на залишках (т.1 а.с.117). Під час проведення інвентаризації продавці ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 повинні бути присутні, про що їх повідомлено, свідченням чому є відповідний акт. На час проведення інвентаризації на підставі наказу №5/2-К від 03 січня 2016 року продавців магазину, у тому числі ОСОБА_1 , відсторонено від виконання посадових обов`язків. Факт відмови від підпису акта ОСОБА_1 зафіксовано в присутності свідків (т.1 а.с.117-120). 
Від присутності під час проведення інвентаризації ОСОБА_1 відмовилась, покинувши приміщення магазину, що зафіксовано в акті від 03 січня 2016 року (т.1 а.с.120).
Згідно порівняльної відомості результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на 13 січня 2016 року, за результатами інвентаризації фактичної наявності товарно-матеріальних цінностей, які знаходяться на відповідальному зберіганні для реалізації через роздрібну торгівельну мережу магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , комісією встановлено нестачу на загальну суму 7 919 грн. 17 коп. (т.1 а.с.170-202).
За фактом виявленої нестачі, розціненої як здійснення, у тому числі ОСОБА_1 , розтрати чужого майна, ввіреного особі, вчиненого у великих розмірах, ФОП ОСОБА_2 з відповідною заявою звернулася до Центрально-Міського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області 19 січня 2016 року (т.2 а.с.20).
Відповідно до листа Центрально-Міського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області від 02 березня 2016 року №21/К-73з (т.2 а.с.22), заяву ФОП ОСОБА_2 зареєстровано як звернення громадян, за яким проведено перевірку та не встановлено обставин для внесення відомостей до ЄРДР, оскільки спірні питання виникли з цивільно-правових, фінансово-господарських відносин та підлягають вирішенню виключно в судовому порядку в рамках позовного провадження.
13 січня 2016 року на адресу ОСОБА_1 роботодавцем ОСОБА_2 направлено листа про закінчення проведення інвентаризації та прохання прибути до магазину 15 січня 2016 року до 10.00 год. для вирішення питання щодо подальшої співпраці, а саме виконання нею трудових зобов`язань за трудовим договором №4 від 05 листопада 2015 року (т.1 а.с.43, 44). Аналогічні повідомлення направлялись ОСОБА_1 в подальшому (т.1 а.с.45).
Після завершення проведення інвентаризації 12 січня 2016 року, починаючи з 13 січня 2016 року ОСОБА_1 на роботу не з`являлась, що слідує з табелю обліку робочого часу, чим допустила прогули 13, 15, 16, 17, 18, 23, 24, 25, 26, 31 січня 2016 року (т.1 а.с.159). Факти прогулів зафіксовано відповідними актами (т.1 а.с.161-169). Для підписання результатів проведеної інвентаризації 13 січня 2016 року, надання пояснень щодо обставин, які призвели до нестачі товарно-матеріальних цінностей, ОСОБА_1 також не з`явилась, про що складено відповідні акти (т.1 а.с.121, 122). Згідно табелю обліку робочого часу, позивачка повинна була вийти на роботу саме 13 січня 2016 року, оскільки на той день проведення інвентаризації було завершено (т.1 а.с.159).
В лютому 2016 року, відповідно до табелю обліку робочого часу ОСОБА_1 допустила прогули 1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 16, 17, 18, 19, 24, 25, 26, 27 лютого 2016 року (т.1 а.с.203). Факти прогулів зафіксовано відповідними актами (т.1 а.с.204-218).
В березні 2016 року відповідно до табелю обліку робочого часу ОСОБА_1 допустила прогули 3, 4, 5, 6, 11, 12, 13, 14, 19, 20, 21, 22, 27, 28, 29, 30 березня 2016 року (т.1 а.с.219). Факти прогулів зафіксовано відповідними актами (т.1 а.с.220-235).
В квітні 2016 року відповідно до табелю обліку робочого часу ОСОБА_1 допустила прогули 4, 5, 6, 7, 12, 13, 14, 15, 20, 21, 22 квітня 2016 року (т.1 а.с.236). Факти прогулів зафіксовано відповідними актами (т.1 а.с.237-246).
З приводу допуску прогулів роботодавцем на адресу ОСОБА_1 направлялись листи з проханням надати докази поважності її відсутності на роботі. Листи повертались на адресу ФОП ОСОБА_2 з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т.1 а.с.47-53).
Наказом №14-к від 22 квітня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади продавця непродовольчих товарів ФОП ОСОБА_2 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України з 13 січня 2016 року - за прогули без поважних причини, з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 05 листопада 2015 року по 13 січня 2016 року (т.1 а.с.37). Виправлення в наказ про звільнення стосовно дати звільнення внесені наказом від 22 квітня 2016 року на підставі службової записки роботодавця (т.1 а.с.72, 116).
З 25 вересня 2020 року ОСОБА_2 припинено підприємницьку діяльність як ФОП на підставі її власного рішення, з внесенням відповідного запису за №20 227 006 000 4038 902 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрутованості.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.
Трудові правовідносини - це врегульовані нормами трудового права суспільні відносини, що виникають у результаті укладення трудового договору, зміст яких полягає у сукупності суб`єктивних прав і обов`язків з виконання працівником за винагороду роботи за певною професією, спеціальністю, кваліфікацією, посадою з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку та зі створенням належних умов для її виконання й оплати праці роботодавцем.
Основними ознаками наявності між сторонами трудових відносин є: укладення між сторонами трудового договору, особисте виконання працівником роботи відповідно до умов укладеного договору, підпорядкування працівника правилам внутрішнього трудового розпорядку, створення роботодавцем належних умов праці та її відповідна оплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частин 1, 3 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. За положенням п. 6 ч. 1 ст. 24 передбачено, що додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.
Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, 05 листопада 2015 року між ФОП ОСОБА_2 , що використовує найману працю, та ОСОБА_1 , як працівником, було укладено трудовий договір №4, за умовами якого ОСОБА_1 прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з окладом в розмірі 1420 грн. на місяць. Відповідне повідомлення за формою про прийняття на роботу ОСОБА_1 подано ФОП ОСОБА_2 до податкової інспекції 05 листопада 2015 року (т.1 а.с.42) та протягом роботи ОСОБА_1 узгоджена заробітна плата виплачувалася працівниці у повному обсязі, із відповідним перерахуванням податку на доходи фізичних осіб та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Отже, судом першої інстанції вірно встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що ФОП ОСОБА_13 було оформлено трудові відносини із працівником ОСОБА_1 , у зв`язку з чим не підлягають задоволенню позовні вимоги останньої щодо зобов`язання ОСОБА_2 оформити трудові відносини з працівником, продавцем-консультантом ОСОБА_1 , яка фактично виконувала роботу без укладання трудового договору в магазині «Сучасна канцелярія», зобов`язання ОСОБА_2 нарахувати та виплатити працівнику ОСОБА_1 заробітну плату за відповідний період, без урахування фактично виплаченої заробітної плати, а також зобов`язання ОСОБА_2 нарахувати та виплатити відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи ОСОБА_1 .
Доводи ж апеляційної скарги про те, що судом не було враховано, що з 09 березня по 05 листопада 2015 року (вісім місяців) ОСОБА_1 працювала добровільно та безоплатно, при цьому, як матеріально відповідальний працівник, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки належних та допустимих доказів наявності між сторонами трудових правовідносин у цей період суду не надано, а посилання на Договір про колективну матеріальну відповідальність від 02 червня 2015 року (т.1 а.с.115), укладений між ФОП ОСОБА_2 магазин «Сучасна канцелярія», в особі керівника ОСОБА_2 , з одного боку, та членами колективу магазину «Сучасна канцелярія» – ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , який підписано ОСОБА_1 02 червня 2015 року (т.1 а.с.115-зворот), правового значення для вирішення даного спору не має, адже, згідно наказу про колективну матеріальну відповідальність від 02 червня 2015 року (т.2 а.с.16), на момент укладення зазначеного договору, ОСОБА_1 офіційно не була працевлаштована у ФОП ОСОБА_2 та знаходилась в статусі «учня продавця на добровільних підставах» (дослівно згідно зі змістом наказу, т.2 а.с.16).
При цьому, судом першої інстанції встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 не було оформлено трудову книжку, що є порушенням норм трудового законодавства з боку роботодавця ФОП ОСОБА_2 й доводи позовної заяви в цій частині є обґрунтованими, однак позовних вимог щодо зобов`язання ФОП ОСОБА_2 оформити та видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку позивачкою не заявлено, а суд розглядає позовні вимоги виключно в межах заявлених позовних вимог. 
Також, суд дійшов вірного висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку, з посиланням на вимоги ст.235 КЗпП України, оскільки вимогами зазначеної норми закону передбачено, що виплата середнього заробітку в такому випадку матиме місце тільки тоді, якщо невидача трудової книжки звільненому працівникові завадила його працевлаштуванню, а таких обставин судом не встановлено.
Оскільки, судом було встановлено, що, у період перебування позивачки ОСОБА_1 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , остання у повному обсязі проводила нарахування та виплату заробітної плати, відсутні правові підстави й для задоволення позовних вимог щодо визнання вини ОСОБА_2 в не проведені остаточного розрахунку із звільненим працівником ОСОБА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 нарахувати та виплатити працівнику ОСОБА_1 середній заробіток по день фактичного розрахунку.
Доводи апеляційної скарги про те, що належні ОСОБА_1 до виплати суми були депоновані на банківському рахунку ФОП, а не видані працівнику, як це передбачено Законодавством, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо правильного нарахування роботодавцем заробітної плати. 
Наказом №14-к від 22 квітня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади продавця непродовольчих товарів ФОП ОСОБА_2 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України з 13 січня 2016 року - за прогули без поважних причини, з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 05 листопада 2015 року по 13 січня 2016 року (т.1 а.с.37). Виправлення в наказ про звільнення стосовно дати звільнення внесені наказом від 22 квітня 2016 року на підставі службової записки роботодавця (т.1 а.с.72, 116).
Позивачка ОСОБА_1 вважає, що її звільненя відбулося без законних підстав та з порушенням встановленого порядку, а тому просила суд визнати продавця-консультанта магазину «Сучасна канцелярія» ОСОБА_1 такою, яка була звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України, а також зобов`язати ОСОБА_2 нарахувати та сплатити працівнику ОСОБА_1 заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Пунктом 4 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов`язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу.
Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.
Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).
Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 4 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Тобто, до порядку застосування дисциплінарного стягнення встановлені такі обов`язкові вимоги: виявлення дисциплінарного проступку; отримання від порушника письмового пояснення; додержання строків накладення дисциплінарного стягнення - один місяць із дня виявлення дисциплінарного проступку і шість місяців із дня його вчинення працівником; видання власником наказу чи розпорядження про застосування дисциплінарного стягнення; доведення наказу (розпорядження) під розписку до відома працівника.
Відповідно до частини першої статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, надаючи оцінку правомірності застосування роботодавцем до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачкою не спростовано факт прогулу та не доведено поважності причин невиходу на робоче місце у вказані робочі дні, а саме 13, 15, 16, 17, 18, 23, 24, 25, 26, 31 січня 2016 року, 1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 16, 17, 18, 19, 24, 25, 26, 27 лютого 2016 року, 3, 4, 5, 6, 11, 12, 13, 14, 19, 20, 21, 22, 27, 28, 29, 30 березня 2016 року, 4, 5, 6, 7, 12, 13, 14, 15, 20, 21, 22 квітня 2016 року, що в свою чергу, доведено відповідачкою та підтверджується матеріалами справи.
При цьому, роботодавцем ФОП ОСОБА_2 дотримано порядку накладення дисциплінарного стягнення, визначеного статтею 148 КЗпП України та неодноразово направлялися на адресу позивачки листи з проханням надати докази поважності її відсутності на роботі, які повертались на адресу ФОП ОСОБА_2 з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т.1 а.с.47-53), у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність дій роботодавця при звільненні позивачки із займаної посади за прогули, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, а тому позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Позовна ж вимога щодо визнання продавця-консультанта магазину «Сучасна канцелярія» ОСОБА_1 такою, яка була звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України, взагалі безпідставною, оскільки звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України проводиться виключно за ініціативою власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, тоді як ОСОБА_2 припинено підприємницьку діяльність як ФОП з 25 вересня 2020 року, а питання про зміну припиненя підприємницької діяльності та звільненні у зв`язку з цим працівників, станом на день звільнення позивачки ОСОБА_1 , останньою не приймалося.
Оскільки, рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається судом лише при винесенні рішення про поновлення працівника на роботі (стаття 235 КЗпП України), позовні вимоги щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу теж є безпідставними та задоволенню не підлягають.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що позивачка звільнена від сплати судового збору, як позивач у спорі про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, а тому суд не мав правових підстав для стягнення з неї судових витрат, зводяться до довільного тлумачення правових норм, адже, Закон України «Про судовий збір» передбачає звільнення від сплати судового збору позивачів виключно щодо позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, а за подання позовної заяви з іншими вимогами, що випливають з трудових правовідносин, судовий збір справляється на загальних підставах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1  зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: