ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 грудня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №582/254/21 
Номер провадження 22-ц/816/1718/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 16 вересня 2021 року ухваленого в складі судді Свиргуненко Ю.М. в м. Білопілля Сумської області, повний текст якого складено 20 вересня 2021 року, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, 

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в грудні 2020 року надала в борг ОСОБА_2 230 грн, які останній зобов`язався повернути протягом місця. Посилаючись на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, борг не був повернутий, просила стягнути з останнього на свою користь 230 грн 00 коп. 
Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 16 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішення суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог. Також просила стягнути з відповідача на її користь 15000 грн моральної шкоди. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що виходячи з положень ст. 1047 ЦК України розписка складається, якщо сума боргу перевищує 10000 грн, та показань свідка ОСОБА_3 , який був безпосереднім очевидцем подій. Вказувала на необхідність допиту свідка ОСОБА_4 , яка є сусідкою відповідача. 
Наголошує на тому, що заява про відвід судді мала бути розглянута іншим суддею, а не ОСОБА_5 . 
Звертає увагу і на неявку відповідача в судове засідання та не вручення судом пам`яток свідка та потерпілого. 
Відповідачем у встановлений судом строк відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження укладення з відповідачем договору позики. Показання свідка ОСОБА_3 суд визнав неналежним доказом факту укладенні договору позики між сторонами у справі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15.
Встановлено, що розписки про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 ОСОБА_2 не складалася. 
Звертаючись до суду,  ОСОБА_1  стверджувала, що борг в сумі 230 грн є не отримана нею решта коштів  за придбання нею у відповідача алкогольних напоїв.  
У частині 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Усупереч доводам апеляційної скарги, судом першої інстанції була надана належна оцінка показанням свідка ОСОБА_3 . Визнання показів свідка неналежним узгоджується із приписами статті 218 ЦК України, з якої слідує, що факт вчинення правочину не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. 
Колегією суддів не вставлено також порушення норм цивільного процесуального законодавства під час розгляду судом першої інстанції заяви позивача про відвід судді Свиргуненко Ю.М. 
Зокрема, порядок вирішення заявленого відводу (самовідводу) визначено ст. 40 ЦПК України. Частиною 3 цієї статті встановлено, що якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.
З матеріалів справи вбачається, що клопотання про відвід судді Свиргуненко Ю.М. позивачем заявлено безпосередньо в судовому засіданні 16 вересня 2021 року, а тому підлягало вирішенню судом, що розглядав справу. 
Клопотань про виклик свідка ОСОБА_4 позивачем суду першої інстанції у визначені ст. 91 ЦПК України строки не заявлялося, а тому колегія суддів не вбачає підстав для допиту цього свідка. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь спричиненої моральної шкоди судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не вирішувалися, а тому, виходячи з положень ст. 367 ЦПК України не підлягають розгляду і апеляційним судом.
Колегія суддів звертає увагу і на те, що ОСОБА_1 в даній судовій справи є позивачем, а не потерпілою, її права та обов`язки, як позивача, судом першої інстанції були роз`яснені. 
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Білопільського районного суду Сумської області від 16 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                                   О.І. Собина

Судді:                                                                                              О.Ю. Кононенко 

                                                                       С.С. Ткачук