ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 463/8926/21 пров. № А/857/18241/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
         за участю секретаря судового засідання  	        Іщук Л.П. Чопко Ю.Т.	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 06 серпня 2021 року  (ухвалене у м. Львові, за правилами  спрощеного позовного провадження, судом під головуванням судді Рудакова Д.І., дату складання судового рішення – не зазначено)  у справі № 463/8926/21 за адміністративним позовом 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України до громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця, а також про його затримання з метою забезпечення видворення за межі території України, суд-
ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
7 прикордонний Карпатський загін Західного регіонального управління (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України звернувся з позовом  до громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою видворення за межі території України. 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2021 року позов задоволено.
Примусово видворено громадянина    Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України.
Затримано громадянина    Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу затримання, а саме з 13 год. 50 хв. 04 серпня 2021 року.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
На підтвердження доводів апеляційної скарги  вказує, що позивачем не надано суду, а судом першої інстанції не перевірено обставин щодо:
вручення громадянину Республіки Гамбія ОСОБА_1 копії рішення від 06.08.2021 про примусове повернення його з території України в перекладі на мову, якою володіє громадянин Республіки Гамбія ОСОБА_1 ;
повідомлення прокурора за територіальністю про підстави прийняття рішення від 06.08.2021 про примусове повернення з України громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 ;
оповіщення Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про затримання громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 для забезпечення надання йому права на правову допомогу.
Вказує, що  рішення суду винесено судом за відсутності належної правової допомоги позивачу. Також звертає увагу суду про те, що рішення про його примусове видворення винесено в день розгляду справи. Вказує, що відповідачу не надано можливості добровільно виконати вказане рішення, а відтак позов пред`явлено передчасно.
Позивач   своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4    статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України    (далі    КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 надала пояснення та заперечила проти апеляційної скарги відповідача. Представник відповідача Житкова А.С. надала пояснення та підтримала доводи апеляційної скарги.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про задоволення  позову суд виходив з того, що намір незаконного перетину відповідачем  державного кордону України в напрямку до країн Європейського Союзу свідчить про порушення ним вимог ст. ст. 4, 9, 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Україну відповідач розглядає як транзитну країну для подальшого незаконного потрапляння до країн західної Європи, з метою пошуку кращих умов проживання. Родинні зв`язки у відповідача на території України відсутні, самостійно території України відповідач залишити не має змоги. Як наслідок, суд дійшов висновку, що  відповідно до вимог ч.3 ст.29 цього ж Закону відповідач підлягає примусовому видворенню. 

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом  встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на територію України відповідач в`їхав встановленим порядком 29.12.2018 року через пункт пропуску для авіаційного сполучення «Бориспіль», з метою вступу на підготовче відділення до Полтавського університету економіки і торгівлі, проте 21.08.2019 року був відрахований із вищезгаданого навчального закладу.
04.08.2021 року о 13 год. 50 хв. на підставі ст.ст. 3.5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб» в пункті пропуску через державний кордон «Краківець-Корчова» даного громадянина було передано на територію України представникам відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
Документом що посвідчує особу відповідача є паспорт НОМЕР_2 ,  виданий 29.05.2018 року.
В подальшому відповідача було затримано відповідно до    ст. 263 КУпАП за незаконний перетин державного кордону з України в напрямку до країн Європейського Союзу, що свідчить про порушення ним вимог ст. ст. 4, 9, 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Вказані обставини підтверджуються: даними протоколу про адміністративне затримання від 04.08.2021 р., протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 04.08.2021 р., протоколу реадмісії/допуску від 04.08.2021 року та актом приймання-передавання особи від 07.08.2021 року.
06.08.2021 року Яворівським районним судом Львівської області відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.
06.08.2021 року  відповідачем прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Яким зобов`язано вказаного громадянина покинути територію України у термін до 16.08.2021 року.  
На звороті вказаного рішення містяться відомості про доведення змісту вказаного рішення відповідачу  на англійській мові  перекладачем ОСОБА_4 , про що міститься її підпис та підпис  відповідача. Також  у графі «заяви та клопотання» на звороті вказаного рішення зазначено, що у відповідача відсутні кошти на придбання квитка, щоб повернутися до  Республіки Гамбія.
Протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 04.08.2021 року  підтверджуються обставини щодо наявності у відповідача коштів лише у сумі  50 Євро. При цьому, банківських карток або інших платіжних документів за рахунок яких можливе було проживання відповідача на території України до 16.08.2021 року та придбання квитка для повернення до країни громадської приналежності вказаним протоколом огляду виявлено не було. 

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Частиною другою    статті 2 КАС України    визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює   Закон України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»    (далі - Закон № 3773-VI).
Відповідно до ч.2, 3 та 4   ст.25 Закону    іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.
Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.
За приписами частини першої    статті 26 Закону    іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
З наведеної ст. 26 вбачається, що підставою для винесення рішення про примусове повернення можуть бути, зокрема, дії особи, які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Положенням абзацу першого частини першої    статті 30 Закону № 3773-VІ    визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
За правилами абзацу першого частини четвертої    статті 30 Закону № 3773-VІ    іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до    міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Отож, з аналізу положень    статті 30 Закону № 3773-VІ    вбачається, що підставою для примусового видворення з України іноземця та особи без громадянства є, з-поміж іншого, невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені статтею 289 КАС України.
Згідно із частиною першою    статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
За приписами частин одинадцятої та дванадцятої статті 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Досліджуючи доводи апеляційної скарги, які стосуються невручення громадянину Республіки Гамбія ОСОБА_1 копії рішення від 06.08.2021 про примусове повернення його з території України в перекладі на мову, якою володіє вказаний громадянин  та передчасного звернення позивача з даним позовом до суду у зв`язку з  не надання відповідачу можливості добровільного виконання рішення позивача про примусове повернення, то колегія суддів зазначає що приведені відповідачем доводи не можуть бути підставою для  скасування судового рішення у спірних правовідносинах,  з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що   відповідач розглядає Україну як транзитну країну для подальшого незаконного потрапляння до країн західної Європи, з метою пошуку кращих умов проживання у зв`язку з чим здійснив незаконний перетин  державного кордону України в напрямку до країн Європейського Союзу, що свідчить про порушення ним вимог ст. ст. 4, 9, 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Також з матеріалів справи слідує, що позивач ознайомив відповідача з текстом рішення від 06.08.2021 про примусове повернення його з території України  за допомогою перекладача. На його звороті  вказаного рішення в графі «заяви» відповідач зазначив, що   коштів для виїзду з території України до  Республіки Гамбія  не має. За наведених обставин, відповідач при ознайомленні з  вказаним рішенням від 06.08.2021 фактично повідомив позивачу про неможливість ним виконання вказаного рішення про примусове повернення з України в добровільному порядку. Окрім того, обставини щодо відсутності у відповідача достатньої суми коштів для повернення до Республіки Гамбія  серед іншого також підтверджуються  протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 04.08.2021 року. 
Наміру звертатися до територіальних підрозділів ДМС із заявою про набуття статусу біженця або особи, яка потребує захисту відповідачем не заявлено. Родинні зв`язки у відповідача на території України, як і визначене місце проживання на цій території відсутні, самостійно території України відповідач залишити не має змоги.
Отож враховуючи, що відповідач  на звороті рішення про примусове повернення  інформував позивача про  неможливість виконання  зазначеного рішення, через відсутність у нього достатньої суми коштів для придбання квитка для повернення до країни його громадянської приналежності, а також  ураховуючи, що у  відповідача відсутні  сталі зав`язки з Україною, в тому числі і визначене  місце проживання на території  Україні та зважаючи на виявлений  факт незаконного перетину відповідачем державного кордону України в напрямку до країн Європейського Союзу, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що в сукупності вказані факти свідчать про  існування  ризику втечі відповідача та наявності обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилитиметься від виконання такого рішення.
Стаття 31 Закону № 3773-VІ    містить вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
В ході розгляду справи, відповідачем не приведено відомостей та відповідно в ході розгляду справи судом  не здобуто доказів, які б свідчили про наявність,  перелічених у ст.  31 Закону № 3773-VІ обставин за яких відповідач не може бути примусово повернутий чи примусово видворений або виданий чи переданий до країн його громадянської приналежності.
У зв`язку з тим, що відповідач повідомив про неможливість виконання рішення про примусове його повернення  через відсутність у нього коштів для повернення до країни громадянської приналежності, відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, підстави вважати, що відповідач підпадає під захист    статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    або    статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»    відсутні, а також з урахуванням приведених обставин щодо існування  ризику втечі відповідача та наявності обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилитиметься від виконання такого рішення,  колегія суддів приходить до висновку, що суд першої дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав  для примусового видворення та  для затримання громадянина    Республіки Гамбія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців для примусового видворення громадянина за межі території України.
Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 07.02.2018 у справі 743/432/16-а та у постанові від 01.04.2020 у справі №522/23067/17,  від 24 вересня 2021 року у справі № 522/24609/17.
Стосовно ж доводів апеляційної скарги, які стосуються порушення права на захист, про що йдеться в апеляційній скарзі, то колегія суддів зазначає, що за приписами пункту восьмого частини першої    статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу»    право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим    Законом    та іншими законами України мають особи, на яких поширюється дія    Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", - на всі види правових послуг, передбачені частиною другою    статті 13 цього Закону, з моменту подання особою заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до прийняття остаточного рішення за заявою, а також іноземці та особи без громадянства, затримані з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, з моменту затримання.
Тобто, з моменту затримання, особа має право на всі види правових послуг, які передбачені частиною другою    статті 13 Закону «Про безоплатну правову допомогу»    а саме має право на захист та здійснення представництва її інтересів у судах, інших державних органів.
Частиною третьою    статті 19 Закону України «Про безоплатну правову допомогу»    встановлено, що якщо особа належить до однієї з категорій осіб, передбачених частиною першою    статті 14 цього Закону, Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги і письмово повідомляє про це особу або її законного представника, а також суд, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в яких здійснюватиметься представництво інтересів особи.
Вимогами пункту 9    Інструкції № 353/271/150    визначено, що у кожному випадку затримання іноземця більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення невідкладно інформується регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Відповідно до частини 2    статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Частиною 3    статті 16 КАС України    визначено, що безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому    законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
   Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може заарештований або триматися під вартою інакше як вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника (стаття 29 Конституції України).
Статтею 59 Конституції України    передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених    законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Суд зазначає, що вимога надання правової допомоги з моменту затримання особи є обов`язком,    встановленим Законом.
З додатково наданих доказів, які витребувані судом вбачається, що  на адресу Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області  поступало повідомлення про надання безоплатної вторинної правової допомоги  відповідачу. На виконання вказаного повідомлення Регіональним центром  видано доручення адвокату Москалику Б.С. для надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідачу.
Згідно протоколу про адміністративне затримання від 04.08.2021 року, громадянин Республіки Гамбія ОСОБА_1 виявив бажання давати пояснення англійською мовою (пояснення надані за участю перекладача ОСОБА_5 ) та вказав, що послуг захисника не потребує, бажає захищати себе особисто.
Вказані обставини підтверджуються листом Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області   від 18.10.2021 року №012/01-22/461/550 та протоколом про адміністративне затримання від 04.08.2021 року.
За наведених обставин, відповідач відмовився від послуг захисника та виявив бажання захищати себе особисто. 
В ході розгляду апеляційної скарги відповідача його інтереси переставляла А.С. Житкова на підставі довіреності, підписаної відповідачем та посвідченої директором Волинського  ПТПІ. 
Судом апеляційної інстанції з`ясовувалось питання щодо необхідності  звернення до Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з метою надання відповідачу безоплатної вторинної правової допомоги у даній справі. На що представник відповідача повідомила, що у відповідача такої потреби немає, позаяк сама є фахівцем у галузі права.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо:
1) справу розглянуто неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;
4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі;
5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні;
6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;
7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
В ході розгляду апеляційної скарги, судом не встановлено  жодної підстави із переліку обов`язкових підстав, за наявності яких судове рішення підлягає  скасуванню.
Колегією суддів відхиляються доводи відповідача стосовно порушення його права на захист, як підставу для скасування або зміни  судового рішення, адже відповідач самостійно відмовився від послуг захисника, а відсутність захисника відповідача  в суді першої інстанції  не призвела до неправильного вирішення справи. 
Стосовно ж доводів апеляційної скарги, які стосуються необхідності повідомлення прокурора, то колегія суддів зазначає, що позивачем виконані такі вимоги, на підтвердження чого позивач подав до суду: повідомлення від 06.08.2021 №21/19442 щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яке адресоване в.о. заступника керівника Галицької окружної прокуратури м. Львова Львівської області Віталію Дубасу; замовлення на передачу повідомлення через мережу загального користування Інтернет №1301 від 06.08.2021.
Враховуючи викладене, колегія суддів  зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права, а встановлені порушення норм процесуального права та доводи апеляційної скарги висновків, викладених в судовому рішенні не спростовують та не є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. 272, ст. 289, ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 серпня 2021 у справі №463/8926/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Л. П. Іщук  	
Повне судове рішення складено 21 жовтня 2021 року.