ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року	Львів	Справа № 500/1286/21 пров. № А/857/16133/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Ніколіна В.В., Гінди О.М.,
за участю секретаря судового засідання                    Юрченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року (головуючий суддя Мандзій О.П., м. Тернопіль, повний текст складено 14.07.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0073679-5404-1918 від 27.04.2020, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів  нежитлової нерухомості за 2019 рік в розмірі 50095,96 грн.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року позов задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області №0073679-5404-1918 від 27.04.2020. Стягнуто з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області сплачений ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 грн. згідно квитанції від 11.03.2021.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Тернопільській області оскаржило його в апеляційному порядку та просить скасувати таке і прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
В апеляційній скарзі зазначає, що згідно до пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 Кодексу, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткувань об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Нерухоме майно, яке є у власності ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відноситься до типу об`єкта: нежитлова будівля. Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомо, що ОСОБА_1 є власником частки об`єкта нерухомості загальною площею 2226,20 кв.м. та розмір частки у праві спільної власності складає - 800,31 кв.м., оскільки частка власності ОСОБА_1 складає 719/2000.
Дані відомості містяться у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що відповідно підтверджує позицію контролюючого органу та правомірність винесеного податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 Кодексу, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб._ встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку, (пп.266.7.1.1 п.266.7 ст.266 Кодексу).
Законом України від 13.12.2019р. №2629-УШ «Про Державний бюджет України на 2019 рік», установлено у 2019 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривень.
Ставка податку для даного об`єкту на 2019 рік становить 1,5 відсотки розміру мінімальної заробітної плати за 1 квадратний метр бази оподаткування. Тобто, сума податку складає 62.60 грн. х 800,31 кв.м. = 50 095,96 грн.
Відповідно до п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 Кодексу, не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, (редакція норми станом на момент винесення податкового повідомлення-рішення).
Згідно Державного класифікатора будівель і споруд ДК 018-2000. затвердженого наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 р. №507, до будівель промисловості належать будівлі класу 1251 «Будівлі промисловості» Цей клас включає: криті будівлі промислового призначені^' наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та т. ін. за їх функціональним призначенням; 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
Враховуючи те, що Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 є частиною чинного законодавства України та призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні, то він може застосовуватися для визначення статусу нежитлового приміщення, будівлі або споруди.
ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначене, у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.
В поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачу належать - нежитлова будівля, загальною площею 501,1 кв.м. (механічна майстерня) та 432,4 кв.м. (зерносклад) за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно до наявних в базах даних інформаційних систем ДПС України (відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) позивач є власником 719/2000 частини нежитлової будівлі площею 2226,25 кв.м. та розмір частки у праві спільної власності складає – 800,31 кв.м..
Відповідно до технічного паспорта на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами даний об`єкт нерухомості складається з таких приміщень: майстерня, кладова; моторний цех; токарний цех.
Вказана будівля використовується ФОП ОСОБА_2 згідно договору оренди нежилого приміщення від 01.01.2019 та акта прийому – передачі майна в оренду від 01.01.2019.
Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що ФОП ОСОБА_2 здійснює такі види діяльності, як: 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н. в. і. у. (основний); 46.77 Оптова торгівля відходами та брухтом; 23.69 Виробництво інших виробів із бетону, гіпсу та цементу. 
Головним управлінням ДПС у Тернопільській області 27.04.2020 прийнято податкове повідомлення - рішення №0073679-5404-1918, яким визначив позивачу суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 50095,96 грн. за податковий період 2019 рік.
Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
За змістом підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Підпунктом «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Як правильно зазначено судом першої інстанції, встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга – передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
За приписами пункту 30.2 статті 30 Податкового кодексу України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2021 року у справі №812/1800/18 дійшов висновку, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм “будівлі промисловості”, лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
В силу вимог підпункту 14.1.1291 пункту    14.1 статті 14 Податкового кодексу України    у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема, будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.
При цьому,    Податковий кодекс України    не містить обмежень щодо використання чи невикористання таких об`єктів.
Судом першої інстанції правильно зазначено, що при віднесенні об`єктів нежитлової нерухомості позивача до об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, необхідно дотримуватись умов, визначених підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Кодексу, та враховувати рішення органів місцевого самоврядування в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та документи, які підтверджують право власності на таку нерухомість з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
До групи «Будівлі промислові та склади» (код 125), клас «Будівлі промислові» (1251), включає криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо за їх функціональним призначенням, підклас «Будівлі підприємств харчової промисловості» (код 1251.5).
Згідно матеріалів справи позивачу належать на праві приватної власності об`єкти нерухомого майна, а саме: механічна майстерня та зерносклад. 
Згідно з технічного паспорта на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами даний об`єкт нерухомості складається з таких приміщень: майстерня, кладова; моторний цех; токарний цех.
Вказані об`єкти складають комплекс промислового призначення, придатний для промислового виробництва, та за своїми ознаками дані об`єкти відповідають класу будівель промисловості.
Судом першої інстанції також встановлено, що зазначені об`єкти нерухомості на підставі договору оренди нежилого приміщення від 01.01.2019 та акта прийому – передачі майна в оренду від 01.01.2019 були передані позивачем ФОП ОСОБА_2 для виробництва та зберігання виробів із бетону, гіпсу та цементу, що є з одних видів діяльності останньої, а отже, використовуються як виробничий корпус.  
Норма підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого підпунктом    4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у підпункті 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону за умови використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Судом враховано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 17.02.2020 року у справі №820/3556/17, якою сформовано новий правовий висновок, відповідно до якого визначено, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що контролюючим органом помилково віднесено належні позивачу нежитлові будівлі до категорії об`єктів оподаткування, що не мають пільг із сплати податку, у зв`язку з чим, а відтак вірно вважав оскаржуване податкове повідомлення - рішення відповідача  протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Також, суд вірно вважав, що не заслуговують на увагу доводи відповідача про неможливість застосування визначеної законом пільги щодо оподаткування об`єктів промисловості внаслідок не безпосереднього використання їх за цільовим призначенням позивачем, а передачі для здійснення виробництва іншому суб`єкту господарювання, оскільки станом на 2019 рік такі обмеження законом не були встановлені. 
Верховний Суд у постанові від 01.02.2021 року у справі № 520/1150/19 також дійшов висновку про безпідставність нарахування зобов`язань за об`єкти нерухомості, які були передані в оренду і використовувалися для виробничих потреб.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність позовних вимог.. 
Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.  

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року по справі №  500/1286/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  

Головуючий  суддя                                                             М.А. Пліш
Судді                                                                                 В.В. Ніколін
                                                                                          О.М. Гінда
повний текст складено 29.11.2021 (у зв`язку з перебуванням суддів у відрядженні з 22.11.2021 по 26.11.2021).