ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року	Львів	Справа № 300/1222/21 пров. № А/857/13801/21, №А/857/15891/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді                                        Обрізко І.М., 
суддів                                                            Пліша М.А., Шинкар Т.І.,
за участю секретаря судового засідання          Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційні скарги  Галицької митниці Держмитслужби на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року, прийняте суддею Матуляк Я.П. о 15 годині 52 хвилині у м.Івано – Франківську та на додаткове рішення від 22 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації та рішення про коригування митної вартості,-

                                                      в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся з позовом до Галицької митниці Держмитслужби (надалі – відповідач) про визнання протиправними та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення за № UA209300/2020/00142 від 07.12.2020 року та рішення про коригування митної вартості товарів за № UA209300/2020/000047/2 від 07.12.2020 року. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року позов задоволено.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що декларантом надано митному органу всі необхідні документи для підтвердження заявленої митної вартості при здійсненні митного оформлення. Додатково митна вартість ввезеного товару підтверджується висновком експертного товарознавчого дослідження №20/1/506 від 15.02.2021 року.
Право митного органу на витребування додаткових у декларанта документів не є абсолютним, а виникає за наявності певних підстав.
Відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростував зміст рахунку-фактури №FE220/WY/2020 від 02.12.2020 року, а також банківський платіжний документ.
Відсутність окремих документів про які зазначає представник відповідача, не є підставою для коригування вартості товару, оскільки такі документи не мали впливу на формування ціни за одиницю продукції, яка поставлялась та зафіксована у первинних документах.
Додатковим рішенням від 22 червня 2021 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Галицької митниці Держмитслужби на користь позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок. В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Суд виходив з того, що позивачем дотримано строк щодо подання заяви та доказів для вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. 
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг (маються покликання на постанову Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 300/941/19).
Суд прийшов до висновку про підтвердження позивачем здійснених витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі належними та допустимими в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України доказами.
З приводу стягнення витрат по оплаті висновку судового експерта у розмірі 10 000 грн., суд зазначив, що наданий суду висновок судового експерта Білобрана С.З. від 15.02.2021 року за №20/1/506 на переконання суду не є експертним висновком в розумінні частини 1 статті 104 КАС України, як такий, що вимогам визначеним Кодексу не відповідає, отже витрати на його проведення поверненню не підлягають.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Галицька митниця Держмитслужби подала апеляційну скаргу на зазначені вище судові рішення. Вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права. 
В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що відповідно до поданого позивачем платіжного доручення, проплата здійснювалася за контрактом, а не за фактурою, що унеможливлює ідентифікувати партію товару , зазначену у митній декларації. Долучений документ –  прайс –лист товарів з умовами доставки DDU Калуш від 02.12.2020 року не є прайс-листом, а довідкою, де вказані ціни, за якими продавець здійснив продаж товару позивачу.
Декларантом на вимогу митного органу не додано документів, що підтверджують вартість товару – висновок про якісні та вартісні характеристики товару, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями. Судом не враховано, що обов`язок доводити ціну товару лежить на декларанті, і саме він повинен довести, що ним правильно здійснено розрахунки митної вартості (позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 02.06.2015 року у справі №21-498а15).
Звертає увагу на те, що чинним законодавством не надано право Торгово – промисловій палаті проведення експертизи по встановленню митної вартості товарів.
Суд не має досліджувати обставини, що стосуються митної вартості, але які не були предметом дослідження органу доходів і зборів при прийнятті рішення про коригування митної вартості товарів. Враховуючи те, що висновок експерта до митного оформлення не був наданий, відповідно такий не може бути використаний в оцінці правомірності винесення рішення про коригування митної вартості товару.
Звертає увагу, що саме митні органи  мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості і з цією метою мають право витребовувати додаткові документи
З приводу оскарження додаткового рішення звертає увагу на те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом саме на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом із порядком обчислення гонорару. Маються покликання на постанову Верховного Суду від 22.12.2018 року у справі №826/856/18 та від 16.05.2019 року у справі №823/2638/18. 
Звертає увагу на те, що дана категорія справ не є складною, а написання позовної заяви не потребувало значного проміжку часу. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Просить скасувати рішення та додаткове рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову та в задоволенні заяви про вирішення питання про судові витрати, пов`язані з розглядом справи на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено, що 24.11.2020 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та компанією POLMOstrowSp. z o.o укладено зовнішньоекономічний контракт на поставку товарів за №1/20 (а.с. 34, 35).
Позивачем на виконання умов вищенаведеного контракту та доповнення до контракту  №1 від 24.11.2020 року на митну територію України відповідно до рахунку-фактури №FE220/WY/2020 від 02.12.2020 року ввезено товар – запчастини до транспортних засобів (глушники та вихлопні труби до легкових та вантажних автомобілів), торгівельна марка «POLMOstrowSp. z o.o», країна виробництва – Польща,  на загальну суму 18620,84 EUR (а.с.16-20).
 Для здійснення митного контролю та митного оформлення відповідачу позивачем подано митну декларацію UA209300/2020/011216 від 07.12.2020 року, згідно якої заявлено митну вартість товару, визначену за першим методом визначення вартості товару - за ціною контракту у розмірі 18620,84 EUR (а.с. 10-14).
Разом із декларацією митної вартості позивачем подано: пакувальний лист №220 від 02.12.2020 року, рахунок-фактуру (інвойс) №FE220/WY/2020 від 02.12.2020 року, автотранспортну накладну (CMR) б/н від 02.12.2020 року, сертифікат з перевезення (походження товару) форми EUR.1 №PL/MF/AR 0041980 від 02.12.2020 року, зовнішньоекономічний контракт купівлі-продажу товарів за №1/20 від 24.11.2020 року, доповнення до зовнішньоекономічного контракту, прейскурант (прайс-лист) виробника товару б/н від 02.12.2020 року, копію митної декларації країни відправлення №20PL394010E0902020 від 03.12.2020 року (а.с.15-36).
Судом встановлено, що згідно повідомлення від 07.12.2020 року, під час митного оформлення, у зв`язку з перевіркою наявної інформації ЦБД та з метою підтвердження числових значень складових митної вартості, відповідно до ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України декларанту позивача запропоновано надати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості: якщо рахунок сплачено, банківські платіжні документи, каталоги, прейскуранти, прайс-листи виробника товару у валюті контракту, висновок про вартісні характеристики товару, підготовлений спеціалізованими експертними організаціями (а.с.43).
На вказану вимогу, декларантом позивача надано прейскурант (прайс-лист) виробника товару б/н від 02.12.2020 року та банківський платіжний документ – платіжне доручення в іноземній валюті №1 від 04.12.2020 року на суму 18  620 EUR (а.с.37, 44).
В свою чергу, відповідачем направлено декларанту повідомлення про те, що митна вартість товару буде становити 3,49 EUR/кг (а.с.45).
Як наслідок, Галицькою митницею Держмитслужби винесено рішення про коригування митної вартості товарів №UА209300/2020/000047/2 від 07.12.2020 року, згідно якого митна вартість товару визначена за резервним методом(стаття 64 Митного кодексу України). Перший метод не застосований, у зв`язку з відсутністю в документах зазначених в ч.2 ст.53 Митного кодексу України всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 2-5 методи визначення митної вартості (статті  59-63 Митного кодексу України) не застосовані у зв`язку з відсутністю інформації щодо угод на ідентичні та подібні (аналогічні) товари (статті  59,60 Митного кодексу України), та даних на підставі яких можливе визначення митної вартості згідно методів 4 і 5 (статті  62, 63 Митного кодексу України). Декларантом не надано на вимогу митних органів, що підтверджують вартість товару, висновок про якісні та вартісні характеристики товару, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями. Джерело інформації: цінова інформація ЦБД: ЕМД №UA100090/2020/558706. Проведено консультацію з декларантом, доведено інформацію про право декларанта вчиняти дії, передбачені п.5 частини другої ст. 55 та Главою 4 Митного кодекс України (а.с.7,8).
Також, Галицькою митницею Держмитслужби у відповідності до частини 6 статті 54, частини 12 статті 264 Митного кодексу України, винесено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА209300/2020/00142 від 07.12.2020 року, відповідно до якої декларанту відмовлено у митному оформленні (випуску) товарів з підстав коригування митної вартості товару (а.с.9). 
Статтею 49 МК України встановлено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу (частина 1, 2 статі 51 МК України).
Відповідно до частини 1 статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Згідно з частиною 2 статті 53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Частиною 3 статті 53 МК України встановлено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Згідно з частиною 3 статті 54 МК України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Відповідно до частини 6 статті 54 МК України митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 826/8228/16.
Відповідно до частини 1 статті 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Сумніви є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
У зв`язку з вказаним саме на митний орган покладається обов`язок зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки сумнівних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у достовірності цих відомостей.
Разом з тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Зі змісту приписів розділу ІІІ («Митна вартість товарів та методи її визначення») МК України випливає, що в аспекті реалізації процедур із визначення митної вартості товарів основоположну роль відіграє принцип обґрунтованості.
Так, зокрема, митний орган повинен дотримуватися вимог принципу обґрунтованості при: а) встановлені належного до застосування методу визначення митної вартості товарів; б) встановлені достатнього переліку документів для цілей визначення митної вартості товарів.
Відповідно, рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.
Отже, встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митниця повинна вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які саме документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 09 липня 2020 року (справа №804/5445/17), від 31 березня 2020 року (справа №809/1858/16).
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що митна вартість ввезеного товару визначена позивачем за першим методом - за ціною договору.
Згідно з положеннями статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 МК України за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Разом з тим, наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Такі сумніви є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
У зв`язку з указаним саме на митний орган покладається обов`язок зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки сумнівних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у достовірності цих відомостей.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема, у постанові від 7 травня 2020 року у справі № 1.380.2019.001625.
Частинами 4-5 статті 58 МК України встановлено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.
Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що декларантом позивача до митного оформлення подано пакувальний лист №220 від 02.12.2020 року, рахунок-фактуру (інвойс) №FE220/WY/2020 від 02.12.2020 року, автотранспортну накладну (CMR) б/н від 02.12.2020 року, сертифікат з перевезення (походження товару) форми EUR.1 №PL/MF/AR 0041980 від 02.12.2020 року, зовнішньоекономічний контракт купівлі-продажу товарів за №1/20 від 24.11.2020 року, доповнення до зовнішньоекономічного контракту, прейскурант (прайс-лист) виробника товару б/н від 02.12.2020 року, копію митної декларації країни відправлення №20PL394010E0902020 від 03.12.2020 року (а.с.15-36), а також на вимогу посадової особи відповідача направлено прейскурант (прайс-лист) виробника товару б/н від 02.12.2020 року та банківський платіжний документ – платіжне доручення в іноземній валюті №1 від 04.12.2020 року на суму 18  620 EUR (а.с.37, 44)
В свою чергу відповідачем, як вірно зазначено судом першої інстанції, не надано суду жодного належного доказу, який би спростував зміст рахунку-фактури (інвойс)  №FE220/WY/2020 від 02.12.2020 року, щодо підтвердження чи не підтвердження обставини поставки товару та отримання або не отримання коштів за товар. Також не спростовано зміст банківського платіжного документу – платіжного доручення в іноземній валюті №1 від 04.12.2020 року на суму 18  620 EUR.
Верховний Суд у постанові від 08.10.2019 року у справі №803/776/17 дійшов до висновку про те, що рахунок - фактура є фактично розрахунковим платіжним документом, передбачає встановлення певних сум до оплати покупцеві за товар, що поставляється. При цьому, декларант не зобов`язаний (звільнений від обов`язку) доводити правильність заявленої ним митної вартості: його твердження про розмір митної вартості вважається правомірним, поки протилежне не буде доведено контролюючим органом. Водночас, неподання декларантом документів, перелічених у частині другій статті 53 Митного кодексу України, саме собою не тягне для нього негативних правових наслідків та не може тягнути за собою відмову у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю та, як наслідок, коригування митної вартості товарів з тих підстав, коли контролюючий орган вважає, що таке неподання зумовило неповноту та/або недостовірність відомостей про митну вартість.
Покликання апелянта на відсутність платіжного документа про сплату рахунку не заслуговує на увагу суду з огляду на висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 20.02.2018 року за результатом розгляду справи №809/1884/16, згідно якого посилання відповідача на те, що сума, яка зазначена в рахунку-фактурі (інвойсі), не була підтверджена, є безпідставними, оскільки положення статті 53 Митного кодексу України не містять вимог щодо додаткового підтвердження ціни, вказаної у документах, які підтверджують митну вартість товару.
Крім того, апеляційний суд враховує також позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 липня 2019 року у справі №1140/3242/18, де суд відхилив доводи митного органу про відсутність документів, що підтверджують оплату товару, як підставу виникнення сумнівів щодо митної вартості товару, оскільки у процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. Умови оплати безпосередньо ціни товару не стосуються та не можуть у зв`язку із цим бути підставою для відмови у визнанні митної вартості. Згідно з частиною сьомою статті 58 МК України платежі необов`язково повинні бути здійснені у вигляді переказу грошей (зокрема, але не виключно).
Як зазначено у оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товару за основу для обрахунку митної вартості ввезеного позивачем товару взято цінову інформацію ЦБД: ЕМД UA100090/2020/558706 від 18.11.2020 року.
Водночас, колегія суддів зазначає, що в разі здійснення коригування митної вартості за резервним методом, у рішенні про коригування орган доходів і зборів поряд з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, повинен зазначити докладну інформацію та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні (пункт 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 2012 року № 598).
Саме таке регулювання спірних правовідносин було покладено в основу правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 8 лютого 2019 року у справі №825/648/17 та у постанові від 09 вересня 2020 року (справа №400/3133/18).
При цьому у оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів зазначено лише дату та номер митної декларації, на підставі якої здійснено коригування митної вартості, а тому таке рішення не може вважатись обґрунтованим та мотивованим у контексті норм пунктів 2, 4 частини 2 статті 55 Митного кодексу України з урахуванням правової позиції висловленої Верховним Судом у постанові від 08.02.2019 року у справі №825/648/17.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що самостійне визначення митним органом митної вартості ввезеного товару за ЕМД UA100090/2020/558706 від 18.11.2020 року, не може бути категоричною підставою для визначення митної вартості у спірних правовідносинах.
Також суд звертає увагу, що не наведення у рішенні про коригування митної вартості обґрунтувань розрахунку скоригованої митної вартості, розглядається Верховним Судом як самостійна підстава для скасування таких рішень у постановах від 21 грудня 2018 року (справа №815/1670/17), від 10 червня 2020 року (справа №1.380.2019.004752).
З приводу оскарження додаткового рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
На підтвердження факту надання правової допомоги позивачем надано суду:
- договір про надання правової допомоги від 25.03.2021 року, укладений між адвокатом Шевченко Н.П., яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ІФ № 001736 від 07.08.2020 року та позивачем;
- акт прийому-передачі послуг від 11.06.2021 року до договору про надання правової допомоги від 25.03.2021 року з детальним описом робіт, виконаних адвокатом Шевченко Н.П. по справі № 300/1222/21, згідно якого адвокатом Шевченко Н.П., виконано наступні роботи: зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції; вивчення та правовий аналіз доказів по справі; вивчення та правовий аналіз судової практики в подібних спорах з митними органами; підготовка адміністративного позову та додатків до нього згідно з вимогами статей 94, 160 КАС України; вивчення та правовий аналіз відзиву відповідача по справі № 300/1222/21; підготовка відповіді на відзив та додатків до неї згідно вимог статті 163 КАС України та ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 року у справі № 300/1222/21;
- квитанцію форми № ПО-Д2 серії ААС за № 499414 від 25.03.2021 року щодо оплати позивачем послуг правничої допомоги адвокату Шевченко Н.П. в розмірі 7000,00 грн.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що визначені види правової допомоги адвоката відносяться до виду адвокатської діяльності з надання правової допомоги щодо складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру та безпосередньо пов`язані із розглядом справи № 300/1222/21.
Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про підтвердження позивачем здійснених витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі належними та допустимими доказами, тому з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань підлягає стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті правничої допомоги, в розмірі 7000 грн.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданих апеляційних скаргах, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Отже, доводи апеляційних скарг дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.  308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 

                                                     п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Галицької митниці Держмитслужби залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року  та додаткове рішення від 22 червня 2021 року  у справі №300/1222/21  – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	М. А. Пліш 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 18.10.2021