Ухвала
 
21 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 127/7906/18
провадження № 61-13983св21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., розглянувши заяву фірми «ІВО+КГ» у формі товариства з обмеженою відповідальністю про відвід судді Верховного Суду Гулька Бориса Івановича у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни, Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Замостянського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), фірми «ІВО+КГ» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , про визнання недійсними акта державного виконавця, свідоцтва про право власності, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду                       від  15 липня 2021 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М.                  (далі - приватний нотаріус ВМНО Бєдая О. М.), Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), Замостянського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі - Замостянський ВДВС у м. Вінниця), фірми «ІВО+КГ» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - фірма «ІВО+КГ»), третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ), в якому просила визнати недійсним пакет документів, наданий державним виконавцем Замостянського ВДВС на електронні торги, акт державного виконавця про передачу заставного майна від 17 квітня 2015 року, визнати     недійсним свідоцтво про право власності на будівлю магазину, площею 194,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , що видане 24 квітня 2015 року приватним нотаріусом ВМНО Бєлою О. М. і зареєстроване в реєстрі № 471.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 15 липня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
14 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 15 липня 2021 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме запропоновано надати суду уточнену редакцію касаційної скарги з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження, передбачену (передбачені) частиною другою статті 389 ЦПК України та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи, сплатити судовий збір та вказати реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника. 
 
20 вересня 2021 року до Верховного Суду, на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 серпня 2021 року, надійшла заява на усунення недоліків, уточнена редакція касаційної скарги та квитанція про сплату судового збору.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 127/7906/18 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 15 липня 2021 року, витребувано із Вінницького міського суду Вінницької області вищевказану цивільну справу.
 
05 жовтня 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
18 жовтня 2021 року фірма «ІВО+КГ» звернулася до Верховного Суду із заявою про відвід судді Верховного Суду Гулька Б. І.
 
Заявник вважає обґрунтованими сумніви в неупередженості та об`єктивності судді Верховного Суду Гулька Б. І., оскільки, на його думку, суддя Гулько Б. І., будучи суддею-доповідачем, у справі № 127/20446/15-ц ухвалив неправомірне рішення.
 
Також, в обґрунтування заяви вказує, що, на його думку, мало місце втручання в автоматизований розподіл справи, так як проти АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса ВМНО Бєдая О. М., Замостянського ВДВС у м. Вінниця, державного реєстратора, 01 вересня 2021 року за його заявою відкрито кримінальне провадження за частиною п`ятою статті 191 КК України стосовно крадіжки земельної ділянки. Оскільки суддя Верховного Суду Гулько Б. І. був суддею-доповідачем у справі № 127/20446/15 у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ і ухвалою цього суду від 26 квітня 2017 року залишено без змін рішення Апеляційного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року, яким встановлено факт переходу права власності на земельну ділянку до ПАТ КБ «ПриватБанк», суддя підлягає відводу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року визнано необґрунтованою заяву фірми «ІВО+КГ» про відвід судді Верховного Суду Гулька Б. І. 
 
Згідно з частинами другою та третьою статті 40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.
 
На виконання вимог частини третьої статті 40 ЦПК України заяву про відвід судді Верховного Суду Гулька Б. І.передано судді Верховного Суду Ступак О. В. у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що заява фірми «ІВО+КГ» про відвід судді Верховного Суду Гулька Б. І. не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до положень статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу            і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів                                         в неупередженості або об`єктивності судді.
 
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.
Зміст заяви фірми «ІВО+КГ» про відвід судді Верховного Суду Гулька Б. І. не свідчить про наявність підстав, передбачених статтею 36 ЦПК України, для відводу судді з огляду на таке.
 
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі «Білуха проти України», N 33949/02, § 49-52, від 09 листопада          2006 року). 
 
Верховний Суд, оцінюючи наявність обґрунтованих підстав для відводу щодо суб`єктивного критерію, дійшов переконання про відсутність підстави стверджувати, що суддя Верховного Суду Гулько Б. І. виявляє особисту упередженість. Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного, а доказів протилежного заявником суду не надано. 
 
Щодо наявності об`єктивного критерію. 
 
По суті заява про відвід обґрунтована тим, що на думку заявника, суддя Верховного Суду Гулько Б. І., будучи суддею-доповідачем у справі № 127/20446/15 у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про припинення права власності та визнання права власності на земельну ділянку, ухвалив неправомірне рішення. 
 
Положення процесуального закону однозначно визначають, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (частина четверта статті 36 ЦПК України).
 
Оцінюючи такі доводи заяви про відвід, Верховний Суд виходить із того, що вони по своїй суті зводяться до незгоди заявника із прийнятим суддею рішенням у іншій справі, що відповідно до статті 36 ЦПК України не є підставою для відводу судді.
 
Оцінюючи доводи заявника про втручання в автоматизований розподіл справи                   № 127/7906/18, Верховний Суд виходить з наступного.
 
Положеннями частини третьої, четвертої, п`ятої статті 15 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що у судах функціонує Єдина судова інформаційна (автоматизована) система. Визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційною (автоматизованою) системою у порядку, визначеному процесуальним законом. Справи розподіляються з урахуванням спеціалізації суддів, навантаження кожного судді, заборони брати участь у перегляді рішень для судді, який брав участь в ухваленні судового рішення, про перегляд якого порушується питання (крім перегляду за нововиявленими обставинами), перебування суддів у відпустці, відсутності у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відрядження, а також інших передбачених законом випадків, через які суддя не може здійснювати правосуддя або брати участь у розгляді судових справ.
 
Відповідно до частини першої, третьої, статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система.
 
Визначення судді або колегії суддів (судді-доповідача) для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою у порядку, визначеному цим Кодексом (автоматизований розподіл справ).
 
Згідно з частиною одинадцятою статті 14 ЦПК України несанкціоноване втручання в роботу Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та в автоматизований розподіл справ між суддями тягне за собою відповідальність, установлену законом.
 
Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положення, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), розробляються Державною судовою адміністрацією України та затверджуються Вищою радою правосуддя після консультацій з Радою суддів України (частина тринадцята статті 14 ЦПК України).
 
Відповідно до частини третьої розділу VIII «Автоматизований розподіл судових справ між суддями» Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Рішенням Ради суддів України № 30 від 26 листопада 2010 року, визначено порядок автоматизованого розподілу судових справ між суддями, відповідно до якого первісний розподіл судових справ здійснюється модулем автоматизованого розподілу в хронологічному порядку їх надходження до суду (реєстрації). Визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється модулем автоматизованого розподілу шляхом: 1) первісного розподілу справи; 2) додаткового визначення суддів; 3) передачі судової справи на розгляд палати, об?єднаної або Великої Палати Верховного Суду; 4) заміни судді в колегії або основного судді; 5) повторного розподілу справи; 6) передачі судової справи раніше визначеному судді, колегії суддів, палаті або об?єднаній палаті.
 
Постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8 затверджено Тимчасові засади використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді.
 
Відповідно до пункту 1.7. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, визначення судді-доповідача (колегії суддів) для розгляду судових справ здійснюється автоматизованою системою документообігу суду під час реєстрації документів відповідальною особою секретаріату відповідного касаційного суду або Великої Палати - користувачем автоматизованої системи документообігу суду, який має відповідні функціональні обов`язки та права, а також в інших випадках необхідності визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу з урахуванням спеціалізації (за наявності).
 
Судді не є користувачами автоматизованої системи документообігу суду, які мають технічні можливості здійснювати розподіл справ.
 
Протокол автоматизованого розподілу кожної справи оприлюднюється на сайті Судової влади, який є загальнодоступний.
 
Оскільки, визначення судді-доповідача і складу суду у справі № 127/7906/18 здійснювалось у повній відповідності до вимог статті 33 ЦПК України, доводи заяви про відвід судді Верховного Суду Гулька Б. І. з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 36 ЦПК України, є необґрунтованими.
 
Статтею 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено, що суддя     у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом. 
 
Учасники справи не можуть використовувати інститут відводу судді з метою схиляння суду до ухвалення бажаного для них процесуального рішення. 
 
Оскільки у заяві фірми «ІВО+КГ» про відвід не наведено доводів, які б свідчили про існування об`єктивних обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді Верховного Суду Гулька Б. І., заява про відвід судді Верховного Суду Гулька Б. І. не підлягає задоволенню.
 
При цьому суд враховує те, що необґрунтоване усунення судді від участі у розгляді певної справи є порушенням права на справедливий суд, так само як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді.
 
Керуючись статтями 36, 40 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні заяви фірми «ІВО+КГ» у формі товариства з обмеженою відповідальністю про відвід судді Верховного Суду Гулька Бориса Івановича відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                           О. В. Ступак