ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7876/21 Справа № 212/9998/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 212/9998/19
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого судді - Барильської А.П.,
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання – Євтодій К.С.

сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу ОСОБА_1   на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 травня 2021 року, яке ухвалено суддею Дехтою Р.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 червня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання договору забезпечення виконання зобов`язання від 29 червня 2019 року недійсним, стягнення незаконно отриманих коштів та стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначено, що 20.06.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір забезпечення виконання зобов`язання. Під час укладення вказаного договору фізична особа-підприємець ОСОБА_2 підтвердила інформацію, зазначену в об`яві, розміщеній в інтернет - ресурсі про те, що позивач має можливість придбати автомобіль марки Peugeut Expert, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за кошти в розмірі 20200 USD.
Під час укладення даного Договору відповідач надала позивачу автомобіль на огляд, але під час підписання договору позивачем було підписано роздрукований бланк договору, до якого пізніше фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було додатково внесено всі істотні умови договору, а саме - предмет лізингу, повну його вартість, тощо.
У відповідності до обумовленого заздалегідь, вартість була заповнена представником в розмірі 20200 USD. ( п. 1 Договору) та надано на підпис позивачу.
На виконання умов договору ОСОБА_1 , було сплачено авансовий платіж за договором фінансового лізингу від 26.09.2019 року 15882 грн., про що вказано у п.1 Договору.
Позивач неодноразово зверталась до відповідача телефоном за роз`ясненнями умов договору, з вимогами його виконати, проте умови договору виконані не були.
Позивач ОСОБА_3 також зазначила, що сплачувала кошти в рахунок попередньої оплати за автомобіль із реєстраційним номером НОМЕР_1 , проте, в договорі вказано автомобіль із реєстраційним номером НОМЕР_2 , таким чином позивач сплатила кошти в рахунок попередньої оплати за автомобіль, який не перебував у продажу та який вона не мала наміру придбати.
Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб «Peugeut Expert», а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень ст.799 ЦК України, не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст. 220 ЦК України є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у Постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16.
На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати недійсним договір забезпечення виконання зобов`язання від 20.06.2019 року укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача 15 882 грн. матеріальної шкоди, 20 000 моральної шкоди, 5 000 грн. витрат на правничу допомогу та 768,40 грн. судового збору. 
05 травня 2020 року Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було постановлено заочне рішення по справі.
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.12.2020 року заочне рішення у справі було скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача.
Позивач зауважує на тому, що 20.06.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір забезпечення виконання зобов`язання. Під час укладення вказаного договору фізична особа-підприємець ОСОБА_2 підтвердила інформацію, зазначену в об`яві, розміщеній в інтернет - ресурсі про те, що позивач має можливість придбати автомобіль марки Peugeut Expert, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за кошти в розмірі 20200 USD.
Позивач зауважує на тому, що сплатила кошти в рахунок попередньої оплати за автомобіль із реєстраційним номером НОМЕР_1 , проте, в договорі вказано автомобіль із реєстраційним номером НОМЕР_2 , таким чином позивач сплатила кошти в рахунок попередньої оплати за автомобіль, який не перебував у продажу та який вона не мала наміру придбати.
Крім того позивач вважає, що договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб «Peugeut Expert», а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень ст.799 ЦК України не було укладено в нотаріальній формі, а тому він, в силу положень ст. 220 ЦК України, є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у Постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16.
Також позивач зауважує на тому, що матеріалами справи не підтверджено того факту, що відповідач повернула позивачу авансовий платіж в розмірі 15 882 грн. та не надано доказів того, що позивач відмовилась від купівлі автомобіля. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, в червні 2019 року до відповідача ФОП ОСОБА_2 звернулася позивач ОСОБА_1 з метою придбання автомобіля марки Peugeut Expert, 2007 року випуску, вартістю 7600 доларів США. Автомобіль був оглянутий позивачем і вона підтвердила що бажає купити його. 
20.06.2019 року між ФОП ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до п. 1 Договору забезпечення виконання зобов`язання від 20.06.2019 року, ОСОБА_1 сплатила грошові кошти в сумі 15980 грн. за майбутнім договором купілі - продажу автомобіля Peugeut Expert, 2007 року випуску
Згідно п.2 зазначеного вище Договору, внесений платіж є частиною повною вартості автомобіля і є забезпечення виконання договору по переходу прав на автомобіль на користь Замовника, або інших осіб за його вказівкою.
Згідно п.4 Договору забезпечення виконання зобов`язання від 20.06.2019 року, якщо порушення зобов`язання станеться з вини Замовника, сума попередньої оплати поверненню не підлягає.
Звертаючись до суд з позовом про захист прав споживачів, визнання договору забезпечення виконання зобов`язання від 29 червня 2019 року недійсним, стягнення незаконно отриманих коштів та стягнення моральної шкоди позивач посилалась на те, що вона сплатила в рахунок попередньої оплати за автомобіль Peugeut Expert, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 600 доларів США, що еквівалентно 15 882 грн., однак відповідачем по справі в оспорюваному договорі вказано інший автомобіль з іншим реєстраційним номером, який позивач не мала наміру придбати, тому вважає, що кошти в розмірі 600 доларів США, що еквівалентно 15 882 грн. відповідач набула, зловживаючи довірою.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні передбачені законом підстави для визнання недійсним договору забезпечення виконання зобов`язання від 20.06.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.ст.77-81, ст.89 ЦПК України  належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.  Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.  Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.  Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.  Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами статей 6, 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.
Нормами ст.ст. 639, 640 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин, укладений між споживачем і виконавцем. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (розрахунковий документ).
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.
За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами попереднього договору, а саме між позивачем та відповідачем, виник спір щодо можливості укладення Основного договору в майбутньому. Позиція позивача свідчить про те, що вона не бажає його укладати, оскільки недобросовісна поведінка відповідача, зокрема, не укладення Основаного договору в день сплати коштів, твердження відповідача про наявність транспортного засобу і неодноразові обіцянки надати його позивачу, вигадані причини щодо неможливості передачі визначеного умовами договору автомобіля, блокування відомих засобів мобільного зв`язку, свідчать про те, що відповідач не приступив до виконання зобов`язання і викликають сумніви щодо можливості укладення Основного договору.
Відповідно до умов Договору про забезпечення зобов`язання від 20 червня 2019 року, який є попереднім договором, позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 15 882 грн., які є авансом.
За приписами ст.ст. 570-571 ЦК України, у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком, є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.
За змістом статей 629, 635 ЦК України, при вирішенні спору про повернення авансу та відшкодування збитків, завданих одній із сторін попереднього договору, суду необхідно встановити причину неукладення основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору, а також з`ясувати умови відповідальності, встановлені попереднім договором.
З огляду на встановлені обставини та наведені норми права, колегія суддів дійшла висновку, що укладання основного договору між сторонами в майбутньому неможливо, оскільки позивач втратив довіру до відповідача, наполягає на поверненні сплачених нею коштів. За таких обставин укладений між сторонами Договір про забезпечення зобов`язання від 20 червня 2019 року, який є попереднім договором, підлягає припиненню, а не визнанню недійсним, а сплачені позивачем кошти в сумі 15 882 грн. підлягають поверненню позивачу з огляду на те, що користування відповідачем коштами, які сплатив позивач як аванс, є безпідставним.
Стосовно позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. слід зазначити наступне.
Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
У частині 3 ст.23 ЦК України зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У п.п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року розяснено, що встановлене цією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних них страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні шості, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з ми людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Рішенням Європейського суду з прав людини «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року встановлено, що само по собі визнання факту порушення права не є достатньою сатисфакцією, оскільки в результаті такого порушення особа зазнає певної моральної шкоди.
Колегія суддів приходить до висновку про те, що у відповідності до вимог ст. 23 ЦК України та вимог ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», якими регламентовано право особи на відшкодування моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї зокрема, завданої внаслідок порушення її прав, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів неправомірності дій відповідача, які б могли завдавати моральної шкоди позивачу.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
В свою чергу, посилання позивача ОСОБА_1 на норми ст. 1167 ЦК України, яка зокрема регулює деліктні правовідносини, не є коректним, оскільки між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору забезпечення виконання зобов`язання, тобто попереднього договору, зміст якого сам по собі не передбачає відшкодування особі моральної шкоди іншою особою, зокрема у випадку порушення зобов`язання.
Крім того,  колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, з огляду на наступне.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2статті 137 ЦПК України).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у Постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та Постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом Лівшиць З.О., яка діє на підставі свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю № 1830, виданого на підставі рішення Дніпропетровської обласної кваліфікаційно – дисциплінарної комісії адвокатури від 08 квітня 2008 року укладено договір № А-А-11-11-01/19 про надання професійної правничої допомоги від 11 листопада 2019 року (а.с.21-22).
Згідно Акту № 1 до Договору № № А-А-11-11-01/19 про надання професійної правничої допомоги від 11 листопада 2019 року позивачу при підготовці позову надана правнича допомога, а саме: вивчення матеріалів справи та нормативних актів, надання консультації з питань чинного законодавства та складання позовної заяви, загальна вартість послуг складає 5000 гривень (а.с.23). 
Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази підтверджують витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції в сумі 1 152 грн., пропорційно задоволених позовних вимог позивача, оскільки із заявлених позивачем чотирьох позовних вимог колегією суддів задовольняється одна позовна вимога. 
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 768,40 грн., що становить мінімальний розмір судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою на момент подання позову, та 1261,20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, що становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача 15 882 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції в сумі 1 250 грн. 
В іншій частині в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. 
Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 768,40 грн. та подання апеляційної скарги в розмірі 1 152 грн. 
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 травня 2021 року скасувати та постановити нове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання договору забезпечення виконання зобов`язання від 29 червня 2019 року недійсним, стягнення незаконно отриманих коштів та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 882 (п`ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят дві) грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 250 (одна тисяча двісті п`ятдесят) грн. витрат на професійну правничу допомогу та 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. судового збору за подання позовної заяви. 
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20 жовтня 2021 року. 

Головуючий:        
                                       
Судді: