ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/6668/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  05 жовтня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кузьменка В.В., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

                                                    В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Держпраці в Київській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 22.10.2019 № КВ1672/1063/АВ/ТД/ФС-628.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю спірної постанови, оскільки остання прийнята із порушенням належної адміністративної процедури та складена на підставі акта інспекційного відвідування, який не містить повного дослідження всіх дійсних обставин.
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року позов задоволено.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності своїх дій та рішення. Суд не встановив порушення трудового законодавства, яке було інкриміноване позивачу та полягало в допуску позивачем працівника ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудового договору, як наслідок відповідачем застосовано штраф, передбачений абзацом 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, за правопорушення, яке позивачем не вчинено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що у порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України на момент проведення інспекційного відвідування о 12 год. 08.10.2019 позивачем було допущено до роботи одного працівника без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вказані обставини інспекційного відвідування та порушення зафіксовані в акті інспекційного відвідування (невиїзного Інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № КВ1672/1063/АВ від 15.10.2019.
Надані позивачем накази та повідомлення про прийняття працівників на роботу, були надані вже після того, як інспекторами праці було виявлено факт виконання працівником роботи (без належного оформлення трудових відносин). 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтовані, просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу про проведення інспекційного відвідування від 02.10.2019 № 4853 та направлення від 02.10.2019 № 1672 посадовими особами відповідача проведено інспекційне відвідування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо виявлення неоформлених трудових відносин.
Позивачу перед проведенням інспекційного відвідування було надано службове посвідчення інспектора праці, а також надано для ознайомлення направлення на проведення інспекційного відвідування від 02.10.2019 № 1672.
Під час інспекційного відвідування 08.10.2019 у магазині за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачу, було встановлено, що торгівельна діяльність здійснювалася продавцями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Відповідачем 08.10.2019 складено вимогу про надання/поновлення документів № 1672, якою позивача зобов`язувалося надати документи, а саме: довідку про реєстрацію в органах статистики, наказ про призначення керівника, особову картку форми П-2 керівника, особові справи всіх працівників, розрахунково-платіжні відомості та відомості про виплату заробітної плати працівникам за 2019 рік, табелі обліку робочого часу за 2019 рік, книгу обліку та руху трудових книжок, посадові інструкції працівників, колективний договір, правила внутрішнього трудового розпорядку, накази про звільнення працівників та відомості на виплату їм розрахункових коштів за датою такої виплати за 2019 рік, штатні розписи за 2019 рік, журнал з підписами працівників щодо проведення інструктажу з охорони праці, копії договорів ЦПХ, які було укладено протягом 2019 року, пояснення щодо ведення робіт, а також щодо  кількості працівників  залучених до роботи.
На зазначену вимогу позивачем було надано копії витребуваних документів.
За результатами інспекційного відвідування складено акт від 15.10.2019 №  КВ1672/1063/АВ.
Інспекційним відвідуванням встановлено порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, а саме продавець ОСОБА_2 була допущена до роботи до укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу, а саме інспекційне відвідування проводилося 08.10.2019 о 12:00 год, повідомлення до ДФС було направлено 08.10.2019 о 18:49 год.
Інспектором праці 15.10.2019 винесено припис про усунення виявлених порушень №  КВ1672/1063/АВ/П, яким зобов`язано керівника Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 усунути виявлені інспекційним відвідуванням порушення у термін до 15.11.2019.
За результатами розгляду порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 24 КЗпП України заступником начальника Головного управління Держпраці у Київській області Стахівським  С.М. на підставі акта інспекційного відвідування від 15.10.2019 № КВ/1672/1063/АВ прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 22.10.2019 №  КВ1672/1063/АВ/ТД/ФС-628, якою накладено на позивача  штраф у розмірі 125190,00 грн.
Судом першої інстанції також було встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали трудовий договір від 08.10.2019. Позивач 08.10.2019 направив до податкового органу повідомлення про прийняття працівника на роботу - ОСОБА_2 . Згідно змісту даного повідомлення дата видання наказу 08.10.2019, дата початку роботи 08.10.2019.
У наданих відповідачу письмових поясненнях від 08.10.2019 ОСОБА_2 зазначила, що працює на підприємстві біля 1 року. 
Позивач пояснив, що ОСОБА_2 08.10.2019 прибула до магазину позивача з метою заключити трудовий договір. У цей же день було проведено інспекційне відвідування, під час, якого інспектором було затребувано документи, зокрема, трудовий договір з ОСОБА_2 . Позивач надав витребувані документи та наголосив, що ОСОБА_2 не здійснює трудову діяльність, а тільки прибула до магазину з метою працевлаштування на раніше займану посаду продавця. Також позивач відзначив, що ОСОБА_2 з 01.04.2016 по 31.12.2016 офіційно працювала у позивача на посаді продавця продовольчих товарів.
Позивач, не погоджуючись з оскаржуваною постановою, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до преамбули Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року № 877-V (надалі - Закон №  877-V) цей Закон визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).
Статтею 1 Закону № 877-V встановлено, що державний нагляд (контроль) діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Заходами державного нагляду (контролю) є планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.
Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог  статті 1, статті 3, частин першої, четвертої,  шостої - восьмої,  абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті  5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої  та  шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.
Відповідно до ч.1 ст.21 Кодексу законів про працю України  трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У постанові Кабінету Міністрів України № 413 від 17 червня 2015 року «Про порядок повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу» зазначено, що відповідно до частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України Кабінет Міністрів України постановив установити, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами. Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Аналіз зазначених вище норми дає підстави для висновку, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається роботодавцем перед фактичним допуском працівника до роботи. При цьому, факт оформлення трудового договору не означає допуску працівника до виконання роботи за таким договором у день його укладення.
Також частина ч.3 ст.24 Кодексу законів про працю України, окрім обов`язку укладення трудового договору з працівником, зобов`язує роботодавця повідомити про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У свою чергу, оскаржуваною постановою штраф на позивача накладено відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України.
Вказаною нормою встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Отже, дана норма з врахуванням встановлених обставин передбачає відповідальність за допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору та не передбачає накладення штрафів за несвоєчасне повідомлення органів ДФС про працевлаштування.
Наведені висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 23.04.2020 року у справі №440/45/19 та від 24.09.2020 у справі № 200/929/19-а.
Натомість, за неповідомлення територіального органу Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу відповідальність визначена в абзаці 8 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України у вигляді штрафу у розмірі мінімальної заробітної плати. Однак до такого виду відповідальності позивача не притягнуто.
Як передбачено приписами Постанови Кабінету Міністрів України № 413 від 17 червня 2015 року «Про порядок повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу», форма такого повідомлення передбачає необхідність зазначення дати укладення трудового договору та дати надсилання повідомлення про його укладення.
У той же час, направлення до територіального органу Державної фіскальної служби повідомлення про прийняття на роботу працівника у день його прийняття, не може свідчити про наявність порушення вимог законодавства про працю, в тому числі ч. 3 ст.24 КЗпП.
Враховуючи вищенаведене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги позицію суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до переоцінки обставин, встановлених місцевим судом.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Повне судове рішення складено 05.10.2021 року.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України,  апеляційний суд, 
                                               П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263, п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

 	
Колегія суддів:	О.В. Карпушова 	
 	О.В. Епель	
 	 В.В. Кузьменко