ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«18» жовтня 2021 року 
м. Харків
справа № 624/419/18
провадження № 22ц/818/3335/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                 Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретарів - Дмитренко А.Ю., Колосовської А. Р., Яковенко В. С.,
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 , представник позивачки – ОСОБА_2 ,
відповідач – Приватне акціонерне товариство «Насінневе», представник відповідача – Якименко О. В.,
третя особа – Сільськогосподарське (фермерське) господарство «Клен»
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Насінневе» на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 15 лютого 2021 року в складі судді Єрьоміної О.В.
в с т а н о в и в:
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Насінневе» про розірвання договору оренди землі.

Позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2008 року між ОСОБА_3 та Приватним акціонерним товариством «Насінневе» укладено договір оренди землі площею 4,8877 га строком на 10 років, зареєстрований у відділі Держкомзему у Кегичівському районі 10 квітня 2012 року № 632310004000911.

08 листопада 2014 року між сторонами вищезазначеного договору укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 27 червня 2008 року, за якою договір укладено строком на 13 років.

Пунктом 40 цього договору передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація особи орендаря є підставою для зміни або розірвання договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Вказала, що 23 травня 2017 року власником земельної ділянки, об`єкта спірного договору оренди, стала вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 травня 2017 року.
Вважала, що перехід права власності на земельну ділянку від ОСОБА_3 до неї є підставою для розірвання договору оренди землі від 27 червня 2008 року.

Просила розірвати договір оренди землі від 27 червня 2008 року № б/н, зареєстрований у відділі Держкомзему у Кегичівському районі Харківської області 10 квітня 2012 року № 632310004000911.

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 15 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено, розірвано договір оренди землі від 27 червня 2008 року, зареєстрований у відділі Держкомзему у Кегичівському районі Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10 квітня 2012 року за № 632310004000911, який укладений між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Насінневе», стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Насінневе» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Приватне акціонерне товариство «Насінневе» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, не врахував того, що не може бути єдиною підставою розірвання договору посилання позивачки на пункт 40 зазначеного договору. Інших підстав позивачка не зазначила. На будь-які істотні порушення умов договору відповідачем не вказала. Вважав, що будь-яке суб`єктивне цивільне право та/або законний інтерес орендодавця як сторони договору оренди не було порушено орендарем. Відтак, використовуючи без будь-яких істотних порушень земельну ділянку на умовах договору оренди, який було укладено ще в 2008 році, підприємство не має нести негативних наслідків у вигляді розірвання договору на вимогу іншої сторони лише у зв`язку з передачею цієї земельної ділянки у власність іншої особи. Вказав, що, починаючи з 2017 року і по сьогодні позивачка отримує орендну плату за оспорюваним договором. Її поведінка засвідчує волю на настання відповідних правових наслідків. При цьому зазначив, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції не врахував правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 920/418/19 (провадження № 12-38гс20).

07 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга – необгрунтованою. При цьому посилався на те, що недобросовісність з боку відповідача призвела до того, що позивачка не має можливості користуватися своєю земельною ділянкою.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Насінневе» необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що положення пункту 40 договору оренди землі є погодженою між сторонами договору умовою, яка не суперечить положенням чинного законодавства, зокрема частині 4 статті 31, частині 4 статті 32 Закону України «Про оренду землі», частині першій статті 651 ЦК України, та відповідно до статті 629 ЦК України є обов`язковою для виконання сторонами

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 червня 2008 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Насінневе» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 4,8877 га сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Чапаєвської селищної ради Кегичівського району Харківської області.

Пунктом 8 цього договору передбачено, що договір укладено на 10 років. Після закінчення строку договору, договір вважається пролонгований на той же термін, якщо орендодавець не виявив бажання поновлення його на новий строк. У цьому разі орендодавець повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендаря про намір розірвати даний договір.

Як вбачається з пункту 9 цього договору орендна плата вноситься орендарем у одній із наступних форм та розмірів: в грошовій формі у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 1960,13 грн або натуральною формою, яка здійснюється шляхом передачі сільськогосподарської продукції чи товарів у кількості та розмірі пропорційній їх сторонами ціні до розміру орендної плати у грошовій формі. Погодженням цієї форми орендної плати (переліку товарів чи продукції, кількості, якості, ціни, місця порядку строків поставки тощо) здійснюється за домовленістю сторін (відповідно до даного договору, та оформляється підписанням сторонами актів приймання-передачі та товарних або товарно-транспортних накладних; або відробітковою формою, за якою види, обсяги, строки і місце надання послуг, види, обсяги, строки і місце виконання робіт визначаються за додатковою усною домовленістю сторін й підтверджується актами-приймання виконаних робіт чи наданих послуг, підписання яких сторонами і є таким додатковим погодженням. Форми орендної плати при виплаті також можуть бути поєднані (комбінована форма) у межах суми, що не перевищує розмір грошової форми орендної плати.
Пунктами 10, 11, 13 цього договору передбачено, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації.

Орендна плата вноситься у такі строки один раз на рік по закінченню сільськогосподарського року, але не пізніше 15 грудня.
Розмір орендної плати переглядається щорічно у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, в інших випадках, передбачених законодавством.

Пунктами 36-40 цього договору передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо змін умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

Дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи-орендаря. Договір припиняється також в інших випадках передбачених законом.

Дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.
Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є випадки, що визначені законодавством, а також коли орендар не виплачує орендну плату орендодавцю більше 3 місяців.

Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи-орендаря засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду переходить до спадкоємці або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем (а.с.11-12 том 1).

08 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Насінневе» укладено додаткову угоду до договору оренди землі № б/н від 27 червня 2008 року, за якою, зокрема, пункт 9 договору оренди землі від 27 червня 2008 року викладено в наступній редакції: «Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі. Щорічна орендна плата за земельну ділянку складає 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, із якої вираховується податок з доходів орендодавця згідно Податкового Кодексу України. Також орендна плата може вноситися орендарем за домовленістю з орендодавцем у натуральній формі у випадку підписання відповідного додатку до договору оренди земельної ділянки». Пункт 8 договору в наступній редакції: «Договір укладено на 13 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. У разі не надходження письмової відмови орендодавця, договір вважається продовженим на такий самий строк та на тих самих умовах, що зазначені в цьому договору оренди землі. У разі закінчення строку дії договору до збору врожаю, строк його дії продовжується до збору врожаю та передачі земельної ділянки орендодавцю за актом приймання-передачі» (а.с.37, 38 том 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 

23 травня 2017 року приватним нотаріусом Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області Удовиченко С.О. посвідчено, що спадкоємцем в цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її племінниця ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з земельної ділянки площею 4,8877 га в межах згідно з планом, кадастровий номер 6323155600:06:004:0034, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Чапаєвської селищної ради Кегичівського району Харківської області та належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ХР № 059163, виданого Кегичівською районною державною адміністрацією Кегичівського району Харківської області 12 серпня 2005 року на підставі розпорядження № 258 від 20 вересня 2002 року та зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010569600079 (а.с.13 том 1).

Аналогічна інформація міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15 том 1).

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статті 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Частинами 3 та 4 статті 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Частиною 4 статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі, в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Укладаючи 27 червня 2008 року договір оренди землі, сторони узгодили усі умови (пункти) договору, визначились з їх змістом.

Згідно пункту 40 договору оренди земельної ділянки від 27 червня 2008 року перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни або розірвання договору.

Тобто, наведеними умовами договору передбачена можливість його розірвання на вимогу однієї із сторін та визначенні підстави для такого розірвання, без необхідності встановлення будь-яких інших передумов, зокрема, істотного порушення договору. 

Положення пункту 40 договору були погоджені сторонами на власний розсуд, не суперечать загальним засадам цивільного законодавства, не змінені та не визнані недійсними, а тому є обов`язковими для виконання сторонами правочину.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказала, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка площею 4,8877 га в межах згідно з планом, кадастровий номер 6323155600:06:004:0034, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Чапаєвської селищної ради Кегичівського району Харківської області належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ХР № 059163, виданого Кегичівською районною державною адміністрацією Кегичівського району Харківської області 12 серпня 2005 року на підставі розпорядження № 258 від 20 вересня 2002 року та зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010569600079.

27 червня 2008 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Насінневе» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 4,8877 га сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Чапаєвської селищної ради Кегичівського району Харківської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Її спадкоємицею є ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що поведінка ОСОБА_1 щодо розірвання договору оренди є послідовною та не суперечливою. Так, право орендодавця вимагати розірвання договору оренди на підставі пункту 40 виникло при переході права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи.

В суді апеляційної інстанції сторони підтримали кожна свою позицію.
Оскільки умовами договорів оренди землі від 27 червня 2008 року передбачено право позивачки розірвати в односторонньому порядку договір оренди належної їй земельної ділянки, вимога позивачки про розірвання спірного договору оренди землі в односторонньому порядку відповідає чинному законодавству та умовам, укладеним сторонами договору оренди землі, а отже є обґрунтованою.

Встановивши, що пунктом 40 договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_3 та Приватним акціонерним товариством «Насінневе» 27 червня 2008 року, передбачена можливість розірвання договору у зв`язку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, при цьому орендодавець наполягає на розірванні договору, а орендар ухиляється від такого розірвання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання договору оренди землі.

Судом першої інстанції правильно визначено, що положення пункту 40 договору оренди землі є погодженою між сторонами договору умовою, яка не суперечить положенням чинного законодавства, зокрема, частині 4 статті 31, частині 4 статті 32 Закону України «Про оренду землі», частині першій статті 651 ЦК України, та відповідно до статті 629 ЦК України є обов`язковою для виконання сторонами.

Висновок суду першої інстанції про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 у розглядуваній справі не суперечать висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року в справі № 920/418/19, на який послалося Приватне акціонерне товариство «Насінневе» в апеляційній скарзі, та згідно з якими право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору за наявності відповідних умов, передбачених договором чи законом, не є тотожнім праву на таке розірвання, а свідчить про наявність спору про розірвання договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням усіх істотних обставин.

При цьому колегією суддів враховано, що у справі № 920/418/19 суди встановили, що на земельній ділянці, договір оренди якої просив розірвати орендодавець (Верхньосироватська сільська рада Сумського району Сумської області), розташовані об`єкти нерухомого майна, які на праві власності належать орендарю, Товариству з обмеженою відповідальністю «Рітейл Девелопмент» та, укладаючи договір оренди, вказане товариство мало на меті узаконення користування земельною ділянкою, враховуючи правомірні очікування на вільний доступ до свого майна та можливість його використання. 
Саме на вказані обставини Велика Палата Верховного Суду вказала, як істотні при вирішенні питання розірвання договору оренди землі в справі № 920/418/19.

Натомість у розглядуваній справі ОСОБА_3 , спадкоємицею якої є ОСОБА_1 , передана в оренду Приватному акціонерному товариству «Насінневе» земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на якій будь-яке нерухоме майно, належне орендарю, відсутнє та не встановлено істотних обставин для незастосування погоджених сторонами в договорі оренди від 27 червня 2008 року підстав його розірвання.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Насінневе» – залишити без задоволення.
Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 15 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

                                                                       О.М. Хорошевський

       Повний текст постанови складено 20 жовтня 2021 року.