ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 330/1103/21 (2-а/330/14/2021)	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів:          головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                                                  суддів:  Чепурнова Д.В., Іванова С.М.,     
за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпро апеляційну
скаргу                                         Головного управління Національної поліції в Запорізькій області

на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2021 року (головуючий суддя – Федорець С.В.) в адміністративній справі

за позовом                                          ОСОБА_1 

до                                                   Головного управління Національної поліції в Запорізькій області 

третя особа                                         поліцейський СРППКП №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області Заболотний Володимир Володимирович

про                                                   скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулась до Якимівського районного суду Запорізької області із позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (далі – Відповідач), третя особа поліцейський СРППКП №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області Заболотний Володимир Володимирович (далі – Третя особа), в якому просила суд: 
- визнати дії посадової особи Головного управління Національної поліції в Запорізькій області - інспектора СРППКП №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області Заболотного Володимира Володимировича по винесенню постанови в справі про адміністративне правопорушення від 18 травня 2021 року серії ГАБ №371623 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. – незаконними;
- постанову по справі про адміністративне правопорушення від 18 травня 2021 року серії ГАБ №371623 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. – скасувати, справу – закрити.
В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на те, що вказана постанова винесена з порушенням чинного законодавства, зокрема норм КУпАП, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності в діях Позивача складу адміністративного правопорушення. З огляду на обставини викладені у позовній заяві просив суд задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2021 року у справі №330/1103/21(2-а/330/14/2021) адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, третя особа поліцейський СРППКП №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області Заболотний Володимир Володимирович, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задоволено (а.с. 17-18).
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 22-28).
В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано, зокрема, тим, що суд першої інстанції своєчасно не направив Відповідачу матеріали позовної заяви, чим обмежив право останнього на подання відзиву на позовну заяву та наведення власних аргументів щодо обставин справи.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Відповідач зазначив і про те, що Позивач не надав жодних доказів, які б спростували факт вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 44-3 КУпАП, або підтверджували протиправність дій Відповідача та/або Третьої особи.
Учасники справи, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання своїх представників не направили, про причини їх неявки суд не сповістили.
Клопотань від учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи та без фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18 травня 2021 року відносно Позивача складена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил щодо карантину людей, серії ГАБ №371623, якою на останнього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 170 гривень.
В обґрунтування спірної постанови вказано те, що 18 травня 2021 року о 14:21 год. на території магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в АДРЕСА_1 , громадянка ОСОБА_1 знаходилась вдягнених засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисної маски, чим порушила п.п. 1 п. 3 постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року і скоїла адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 44-3 КУпАП України (а.с. 5).
Оскарження правомірності винесеного суб`єктом владних повноважень рішення у формі постанови від 18 травня 2021 року є предметом судового розгляду в даній справі. 
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення від 07.12.1984 року №80731-X; Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення Позивачем правопорушення належними та допустимими доказами Відповідачем не підтверджено.
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі – Постанова №1236) установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2021 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).
Згідно з п.п. 1 п. 3 Постанови №1236 з 24 лютого 2021 р. на території України встановлюється «жовтий» рівень епідемічної небезпеки, відповідно до якого забороняється перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.
Відповідно до ст. 41 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», особи, винні в порушенні законодавства про захист населення від інфекційних хвороб, несуть відповідальність згідно із законами України.
Частиною 2 статті 44-3 КУпАП передбачено відповідальність за перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.
Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Частиною другою ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту спірної постанови випливає, що підставою для притягнення особи до відповідальності слугувало те, що Позивач знаходився у громадській споруді без вдягнутих засобів індивідуального захисту.
Разом з цим, колегією суддів встановлено, що Відповідачем, на якого покладено обов`язок доказування, ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції, не надано жодних доказів вчинення Позивачем адміністративного правопорушення, що свідчить про не підтвердження наявності в діях Позивача складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 44-3 КУпАП.
При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи заявника апеляційної скарги щодо належності в якості доказу вчинення Позивачем адміністративного правопорушення пояснень поліцейського, який склав спірну постанову, адже під час складення постанови у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 діяв як службова особа – поліцейський СРППКП №1 Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області, тому свідчення зазначеної особи не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, оскільки така особа є представником суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю, зокрема за дотриманням правил щодо карантину людей.
Підсумовуючи вищевикладене, та з урахуванням того, що оскільки Відповідачем та Третьою особою не надано належних доказів на підтвердження вчинення Позивачем адміністративного правопорушення, а всі сумніви стосовно доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність належними та допустимими доказами вчинення Позивачем інкримінованого адміністративного правопорушення та, як наслідок, неправомірність притягнення Позивача до адміністративної відповідальності.
Щодо позовних вимог про визнання незаконними дій Третьої особи, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. 
З аналізу зазначеного випливає те, що визнанням протиправним та скасуванням рішення суб`єкта владних повноважень у справі фактично охоплюються і вимоги щодо визнання протиправними дій по складанню оскаржуваної постанови, оскільки при прийнятті зазначеного рішення, діям суб`єкта владних повноважень надається відповідна правова оцінка, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу і на те, що судом першої інстанції не дотримано положень КАС України щодо порядку повідомлення учасників справи (Відповідача) про відкриття провадження та призначення справи до розгляд, а також щодо направлення учасникам справи копії позовної заяви, що є порушенням норм процесуального права. Однак, колегія суддів наголошує на тому, що оскільки таке порушення судом першої інстанції норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи по суті, тому останнє не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції за результатами розгляду даної справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 4 ст. 317 КАС України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, однак рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято з порушенням норм процесуального права та підлягає зміні в резолютивній частині.
Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 310, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області – задовольнити частково.
Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2021 року у справі №330/1103/21(2-а/330/14/2021) – змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.
Позов  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення від 18 травня 2021 року серії ГАБ №371623 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.
Справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП - закрити.
В іншій частині позову - відмовити.
В решті рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2021 року у справі №330/1103/21(2-а/330/14/2021) – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та, відповідно до ч. 3 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційному оскарженню не підлягає.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов