Постанова
Іменем України
 
10 листопада 2021 року 
м. Київ
 
справа № 753/23218/17-ц
провадження № 61-13360св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейське бюро розвитку бізнесу»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейське бюро розвитку бізнесу» на постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2021 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Гуля В. В., Оніщука М. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій
 
У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейське бюро розвитку бізнесу» (далі - ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про припинення дії, яка порушує право, та відшкодування моральної шкоди.
 
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 24 квітня 2015 року між ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) укладений договір комерційної концесії бізнес - школи «Miniboss» № 010815/02, відповідно до пункту 1.1 якого правовласник - ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» надає користувачу - ФОП ОСОБА_1 , а користувач набуває право використання у своїй підприємницькій діяльності комплексу прав на унікальну освітню технологію для розвитку індивідуальності дитини, підлітка, студента та Знак для товарів та послуг «Бізнес - школа «Miniboss». За використання комплексу виключних прав користувач сплачує правовласнику обумовлену договором винагороду.
 
Відповідно до умов договору на користувача покладені такі грошові зобов`язання: 
1) відповідно до пункту 3.1.1 договору єдиноразовий платіж (паушальний внесок) 
у розмірі 20 000,00 дол. США, що сплачується у національній валюті за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день платежу; 2) періодичні платежі (роялті) в розмірі 1 000,00 дол. США, що сплачуються в національній валюті за курсом НБУ на день платежу.
 
Договір також містить пункт 3.2 у якому зазначено «Користувач сплатив частину паушального внеску, вказаного в пункті 3.1 договору за попереднім договором комерційної концесії від 24 квітня 2015 року, що укладений між тими ж сторонами, 
у розмірі 10 000,00 дол. США, сплачену у національній валюті України (гривні) за курсом НБУ на день платежу».
 
Вважає вказаний пункт недійсним на підставі статті 230 ЦК України, оскільки відомості, зазначені у ньому, є неправдивими та такими, що ввели в оману правовласника щодо визнання користувачем обов`язку щодо умов оплати за договором та спричинили прямі збитки, оскільки товариство не отримувало від відповідача відповідно до пункту 3.2 договору 10 000,00 дол. США, що підтверджується тим, що грошові кошти у вказаному розмірі не надходили ні на розрахунковий рахунок правовласника, ні через його касу.
 
Так, відповідно до звітів про дебетові та кредитові операції за рахунком позивача, 
з 01 січня по 31 липня 2015 року оплата відповідачем здійснена лише 28 липня 
2015 року у сумі 110 000,00 грн та 29 липня 2015 року у сумі 110 227,00 грн, і жодних інших перерахувань у якості паушального внеску відповідачем сплачено не було. Всупереч цього, у пункті 3.2 договору зазначено, що «користувач сплатив частину паушального внеску», що на момент укладання договору не відповідало дійсності, оскільки цей пункт містить в собі обман зі сторони відповідача. Крім того, сторони до укладення договору комерційної концесії бізнес - школи «Miniboss» від 24 квітня 
2015 року № 010815/02 не укладали попереднього договору комерційної концесії, про який йде мова у оспорюваному пункті договору, що також вказує на обман з боку відповідача при укладенні договору.
 
Посилаючись на викладене, ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» просило визнати недійсним пункт 3.2 договору № 010815/02, укладеного 24 квітня 2015 року між ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» та ФОП ОСОБА_1 .
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року у складі судді Коренюк А. М., позов ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» задоволено. Визнано недійсним пункт 3.2 договору комерційної концесії бізнес - школи «Miniboss» 
від 24 квітня 2015 року № 010815/02, укладений між ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» та ФОП ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду справи на спростування позовних вимог відповідачем не надано жодних доказів про виконання відповідачем умов оспорюваного пункту 3.2 договору, що вказує на обман при укладенні такого договору з боку відповідача, як сторони договірних правовідносин, а посилання відповідача на рішення господарських судів у іншому судовому процесі, як встановлених фактів дійсності оспорюваного пункту договору, є безпідставним, оскільки таке рішення не має преюдиційного характеру до спірних правовідносин, адже господарський суд у справі про стягнення заборгованості надавав оцінку іншим правовідносинам за іншим предметом позову, а саме - стягнення заборгованості, не надаючи оцінки дійсності/недійсності оспорюваного позивачем у цьому спорі пункту 2.3 договору, відповідно відомості зазначені у такій справі не є преюдиційними.
 
Відповідачем навмисно зазначені відомості про сплату частини паушального внеску, як такого, що відбувся, хоча фактично відповідачем не сплачено таких грошових коштів - частину паушального внеску в розмірі 10 000,00 дол. США. Крім того, пункт 3.2 договору містить посилання на попередній договір комерційної концесії 
від 24 квітня 2015 року, якого не існує, сторони його не укладали, тобто зазначений пункт 3.2 договору містить у собі сукупність відомостей (умов), які не відбулись, й на спростування яких відповідач не надав доказів, відсутність яких ним не спростовується.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 01 липня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу».
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції поклав тягар доказування факту наявності обману на ОСОБА_1 , що суперечить нормам матеріального та процесуального права, оскільки саме позивач, як особа, яка діяла під впливом обману, має довести факт обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману.
 
При цьому, позивачем не наведено жодних доказів повідомлення йому відповідачем будь-яких неправдивих відомостей щодо сплати паушального внеску у розмірі 10 000,00 дол. США перед укладанням договору, а зі змісту договору та його структури вбачається, що проект договору був підготовлений саме позивачем, оскільки містить його логотип на титульній сторінці, до договору додані свідоцтво на знак для товарів і послуг, свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір.
 
Додатковою постановою цього ж суду від 22 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто 
з ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 400,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У серпні 2021 року ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» подано до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 
2021 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 
2021 року, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У своїй уточненій касаційній скарзі посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах) як на підставу оскарження судових рішень.
 
У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 08 вересня 2020 року у справі 
№ 916/667/18, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Обставини, встановлені судами 
 
24 квітня 2015 року між ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» та ФОП ОСОБА_1 укладений договір комерційної концесії бізнес - школи «Miniboss» № 010815/02.
 
Відповідно до пункту 1.1 договору правовласник - ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» надає користувачу - ФОП ОСОБА_1 , а користувач ФОП 
ОСОБА_1 набуває право використання у своїй підприємницькій діяльності комплексу прав на унікальну освітню технологію для розвитку індивідуальності дитини, підлітка, студента та Знак для товарів та послуг «Бізнес - школа «Miniboss».
 
За використання комплексу виключних прав користувач ФОП ОСОБА_1 сплачує правовласнику ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» обумовлену договором винагороду.
 
Так, відповідно до умов договору на користувача покладені такі грошові зобов`язання: 1) відповідно до пункту 3.1.1 договору єдиноразовий платіж (паушальний внесок) у розмірі 20 000,00 дол. США, що сплачується у національній валюті за курсом НБУ на день платежу; 2) періодичні платежі (роялті) в розмірі 1 000,00 дол. США, що сплачується в національній валюті за курсом НБУ на день платежу.
 
Договір також містить пункт 3.2, у якому зазначено, що «Користувач сплатив частину паушального внеску, вказаного в пункті 3.1 договору за попереднім договором комерційної концесії від 24 квітня 2015 року, що укладений між тими ж сторонами у розмірі 10 000,00 дол. США, сплачену у національній валюті України (гривні) за курсу НБУ на день платежу».
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Частиною першою статті 626 ЦК Українипередбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК Українивідповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК Українипідставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Відповідно до статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави 
і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
 
Отже, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
 
Обравши способом захисту своїх прав визнання недійсним пункту договору з підстав передбачених статтею 230 ЦК України, позивач у силу положення частини третьої статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини 
у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним пункту 3.2 договору, укладеного між сторонами у справі, оскільки ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» не надало суду жодного доказу, який би підтверджував введення позивача в оману відповідачем під час укладення договору.
 
При цьому, суд апеляційної інстанції врахував, що проект договору підготовлений саме позивачем, оскільки містить його логотип на титульній сторінці, до договору додані свідоцтво на знак для товарів і послуг, свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір.Жодних доказів, які б підтверджували, що саме ОСОБА_1 внесла у договір пункт 3.2, або пропонувала викласти цей пункт саме у такій редакції, що свідчило б про її умисні дії, спрямовані на обман позивача, матеріали справи не містять.
 
Верховний Суд, застосувавши презумпцію правомірності правочину, не спростовану позивачем у справі, та принцип свободи договору як загальну засаду цивільного законодавства, належним чином визначивши і розподіливши тягар доведення у цій справі, встановив, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене 
з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення 
в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейське бюро розвитку бізнесу» залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2021 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              Г. І. Усика