Справа № 464/2973/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/2228/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Ванівського О.М., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Сихівського районного суду м.Львова в складі судді Тімченко О.В. від 17 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 17 травня 2021 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 15 липня 2011 року в розмірі 13 691,39грн. кредиту та 644,30грн. судового збору. Відмовлено у частині позовних вимог про стягнення процентів, пені, комісії та штрафів в розмірі 27 130,30 грн.
Вказане рішення оскаржило Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк».
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін. 
Вважають, що рішення в частині відмовлених позовних вимог є прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі  та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Вказують, що Приймаючи рішення суд першої інстанції не навів жодних правових підстав в існуванні у  ОСОБА_1  права на користування коштами банку без сплати відсотків (безоплатно). Зазначають, що диспозиція норми права ст. 49 Закону “Про банки і банківську діяльність” встановлює, що надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Судом не було взято до уваги, що позивачем надана до суду копія Генеральної угоди б/н від 12.02 2016 року (далі - Генеральна угода). У пункті 2.1 Генеральної угоди сторони погодили, що Банк надає Позичальнику строковий  кредит у розмірі 14071.20 гри, терміном на 24 місяців з 12.02.2016 року по 28.02.2018 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 20244,20грн.  в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані в Заяві, Умовам та правила строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця Позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 704,15 грн. для погашення заборгованості по Кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат згідно з Умовами та Правилами. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 28.02.2018 року. Згідно з п. 2.2 Генеральноїугоди, при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в даній Генеральній угоді, Умовах та Правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за Кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 646,20 грн. Отже, сторони в Генеральній угоді погодили істотні умови договору, а саме - суму кредиту, розмір процентів за користування кредитом (1.5 % в місяць або 18 % на рік), строк кредитування, відповідальність за порушення зобов`язань, порядок погашення заборгованості та ін. Однак, судом першої інстанції вказані факти та обставини проігноровані, так як суд вказав, що вищевказаних істотних умов у договорі на зазначено. Крім цього, апелянт вважає, що підписавши Генеральну угоду, Відповідач особистим підписом підтвердив, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, а також отримав повну інформацію про умови кредитування. Відповідно до п.2.8 Генеральної угоди, при порушенні Позичальником зобов`язань з погашення кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та Правилах, за кожен день прострочення. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №645/4387/16-ц провадження №61-30000св18, апелянт зазначає, що розрахунок заборгованості, Генеральна угода, а також витяг з Умов та Правил є належними доказами по справі, однак вони не були досліджені судом, що призвело до неповного встановлення обставин справи, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Відповідно вважають, що вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі, у тому числі щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами, а також штрафів та пені. При цьому, наголошують, що матеріалами справи підтверджено факт укладення кредитного договору, отримання та використання Відповідачем кредитних коштів, часткового погашення заборгованості. Крім цього, вказують, що всупереч закріпленому в ЦПК України принципу змагальності, суд першої інстанції фактично поклав тягар доказування виключно на Позивача, залишивши поза увагою, що саме Відповідач повинен доводити обставини, які звільняють його від обов`язку щодо погашення заборгованості за укладеним договором (погашення боргу за договором в повному обсязі, визнання договору неукладеним чи недійсним і т.д.). З матеріалів справи не вбачається відсутності заборгованості (в частині процентів та неустойки) та, відповідно, виконання умов договору належним чином. Контррозрахунок заборгованості не здійснювався, клопотання щодо проведення судової експертизи Відповідачем не заявлялися. Отже, вважають, що вимоги позовної заяви є правомірними та підлягають задоволенню в повному обсязі. 
Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст.10 Конституції України, ст.ст. 9, 526, 530, 629, 634, 1046- 1057-1, ч.1 ст.1066, ч.ч.1,2 ст.1069 ЦК України, ст. ст. 7,12, 13, 44, 81, 83, 85, 141, 178, 247, 258, 259, 263- 265 ЦПК України, ч.1 ст.1, ч.7 ст.7, ст.ст.12,14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року у справі №10-рп/99,постанови Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 826/24325/15 та від 10 травня 2018 року у справі № 823/2164/17, постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та частково задовольняючи позов, виходив з того, що 15 липня 2011 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання у відповідності до ст.207 ЦК України відповідачем анкети-заяви, в якій відповідачем вказано свої анкетні (персональні) дані, ідентифікаційний номер, серію та номер паспорта, ким виданий, місце проживання, інформацію про працевлаштування, сімейний стан, наявна дата підписання та підпис. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, сприяв позивачу у реалізації своїх прав та 09 лютого 2021 року постановив ухвалу про витребування доказів у зв`язку із нечитабельною копією Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 12 лютого 2016 року (назву документа вказано у позовній заяві). На виконання ухвали позивачем надано лист суду з документом документом, викладеним іноземною мовою - «Генеральное соглашение», без відповідного перекладу. Оскільки Позивачем не надано підтвердження надання/надсилання листа із доказом іншому учаснику справи, а отже не дотримав вимог ухвали суду та вимог закону, що тягне за собою позбавлення права іншого учасника процесу на підтвердження чи спростування відповідних аргументів, суд не прийняв такий доказ до уваги. При цьому, за відсутності перекладу наданого позивачем документа, на українську мову, яка є державною мовою, суд не мав можливості встановити зазначену в ньому інформацію та не взяв такий до уваги як доказ у справі. Водночас, заявляючи вимоги про стягнення 13 691,39 грн. заборгованості по кредиту, позивачем надано виписку з особового рахунку клієнта. Аналіз наявної виписки з урахуванням виданої кредитної картки № НОМЕР_1 (дата відкриття 12.02.2016, термін дії 12/19) свідчить про користування кредитними коштами – переказ коштів з картки. Підписана позивачем анкета-заява та виписка з особового рахунку відповідача з урахуванням довідки позивача про видані кредитні картки у сукупності та взаємозв`язку є достатніми для висновку очевидності здійснення операцій саме відповідачем, у тому числі із ідентифікацією особи, яка користується карткою. Таким чином встановлено, що позивачем умови укладеного договору виконано, проте відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконував, а відтак, згідно з розрахунком позивача станом на 13 травня 2019 року має заборгованість 13 691,39 грн за кредитом. Указаний розрахунок в цій частині відповідачем не заперечено, а тому взятий судом до уваги та в цій частині позовні вимоги позивача задоволені. Щодо вимог про стягнення заборгованості: 6715,81 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом; 20 263,05 грн – заборгованість за пенею та комісією, 151,44 грн - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, суд виходив з того, що в анкеті-заяві відповідача від 15 липня 2011 року зазначено, що останній ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами. Натомість наданий суду витяг Умов і правил надання банківських послуг не містить підтверджень, що саме з ним відповідач ознайомився та погодився з таким, а тому не може вважатися складовою частиною спірного договору. Долучена позивачем до позовної заяви копія генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості є нечитабельною та неможливо встановити зазначену у ній інформацію, а тому не відповідає критеріям допустимості доказів. Крім цього, суд не визнав у якості належного доказу розрахунок заборгованості в підтвердження вимог про стягнення відсотків, комісії та штрафу, який за відсутності погоджених сторонами розмірів та порядку нарахування таких, є внутрішнім документом банку, підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. При цьому суд зазначив, що не подання відзиву відповідачем не звільняє позивача від тягару доказування та розгляд справи здійснюється за наявними матеріалами. У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний висновок суду, який узгоджується із такими засадами цивільного судочинства як справедливість, добросовісність та розумність та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. 
Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції – немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також судовій практиці Верховного Суду, що враховується судами при виборі та застосуванні норм права у спірних правовідносинах.
29.05.2019р. АТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 40821,69грн. за кредитним договором №б/н від 12.02.2016 року, яка складається з наступного: 13691,39грн. заборгованості за кредитом, 6715,81 грн. – заборгованості по процентам за користування кредитом; 20 263,05 грн. – заборгованості за пенею та комісією, 151,44 грн. - штрафу.
В обґрунтування своїх вимог покликаються на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі — Генеральна угода) б/н від 12.02.2016 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 14071,78 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця Відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується його підписом у заяві. 
 Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, відповідно до укладеного між ПАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору № б/н від 15.07.2011 року у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, позивач надав, а відповідач отримав кошти у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та  копію Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 12.02.2016р., укладеної між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 з ціллю створення сприятливих умов для виконання боржником обов`язків по кредитному договору №SAMDN50000067860213 від 10.09.2012 року.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість  ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 13 травня 2019 року становить - 40821,69 грн. і складається із: 13691,39 грн. –заборгованість за кредитом; 6714,81 грн. – заборгованість за відсотками; 20 263,05 грн. – заборгованості за пенею та комісією, 151,44 грн. – штраф відповідно до Генеральної угоди.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК Українипублічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 15.07.2011 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, комісію, а також штрафи.
Позивач, обґрунтовував право вимоги в цій частині, тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 12.02.2016р. ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 14071,78 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Однак, вказана генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 12.02.2016р., що укладена між позивачем та ОСОБА_1 стосується кредитному договору №SAMDN50000067860213 від 10.09.2012 року, а не договору № б/н від 15.07.2011 року.
Зважаючи на вказане, генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 12.02.2016р., що долучена до позовної заяви, даного спору не стосується та така судом не береться до уваги, як неналежний та недопустимий доказ.
Окрім цього, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані банком Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Крім цього, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин (15.0.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (29.05.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Враховуючи вказане, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15.07.2011 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі – Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Крім цього, укладений між сторонами кредитний договір від 15.07.2011 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд – шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Таким чином, суд першої інстанції, підставно стягнув з боржника суму непогашеного тіла кредиту в розмірі 13691,39 грн.
Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/2019р.
Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а також практиці Верховного Суду, яка аналогічна до правовідносин, що виникли у даній справі.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» – залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 17 травня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 16 грудня 2021 року.
Головуючий:                                                                                         Я.А. Левик

Судді:                                                                                                О.М. Ванівський

                                                                                                                                М.М. Шандра