Справа № 465/7648/19                        Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М. 
Провадження № 22-ц/811/2173/21                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 вересня 2021 року м.Львів

Справа № 465/7648/19
   Провадження № 22ц/811/2173/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
з участю позивача  ОСОБА_1 

розглянув апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 12 квітня 2021 року  у складі судді  Мартьянової С.М., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про знесення об`єктів, усунення перешкод у користуванні горищем та електрощитовою будинку,-
встановив:

26 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у 2006 році він (позивач) набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № ВСО № 717627 від 3 лютого 2006 року. 15 грудня 2006 року ним зареєстровано право власності на цю квартиру (витяг № 12914760). Зазначає, що на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №1247 від 22 вересня 2003 року визначено приміщення, які належать до його квартири, які складають 53% до всього будинковолодіння, або 53/100 ідеальних його частин. Квартирі АДРЕСА_2 вказаного будинку, власниками якої є відповідачі, на підставі дублікату свідоцтва Серії НОМЕР_1 належать приміщення, що становлять 47% до всього будинковолодіння, або 47/100 і ідеальних частин. Відповідачі здійснили самочинне будівництво, а саме: добудову розмірами 3,34 м х 8,90 м, 4,60 м х 1,60 м та надбудову розмірами 8,90 м х 8,50 м, 4,60 м х 1,60 м до квартири АДРЕСА_2 будинку, а також збудували два цегляні гаражі на прибудинковій території. Це стверджується фотофіксацією фасаду будинку до та після самочинного будівництва, технічним паспортом будинку від 7 липня 2003 року та технічним паспортом будинку від 5 травня 2010 року. Вказує, що після смерті ОСОБА_6 в 2012 році, ОСОБА_5 успадкувала належну спадкодавцю частку квартири АДРЕСА_2 у зазначеному будинку. 23 грудня 2015 року рішенням Франківського районного суду м.Львова за ОСОБА_5 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 з надбудовами будинку та гараж площею 18 3 кв.м. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 та гараж площею 18,3 кв.м. Апеляційним судом ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру та гараж. Рішенням Франківського районного суду від 28 листопада 2019 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 30 липня 2016 року. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №15711590 від 3 серпня 2016 року про право власності на цю квартиру. В результаті самочинного будівництва його (позивача) позбавлено вільного доступу до горища, яке є спільною сумісною власністю, та електрощитової, на якій знаходяться вхідні запобіжники електропостачання квартири. Стверджує, що попередні власники квартири АДРЕСА_4 - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та він ( ОСОБА_1 ) згоди на будівництво не надавали. З метою врегулювання спору неодноразово звертався до відповідачів, на що отримував відповідь, що в даній квартирі проживають орендарі, поселені ОСОБА_5 , місцезнаходження якої їм не відоме. Просить позов задовольнити.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2021 року в позові відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви. Вважає, що справа розглянута неповноважним складом суду, оскільки його заява про відвід судді Мартьяновій С.М. залишена без розгляду. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доазами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 3 лютого 2006 року позивач купив квартиру АДРЕСА_1 .
Співвласниками квартири АДРЕСА_2 у цьому будинку відповідно до свідоцтва від 20 серпня 1999 року були ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Розпорядженням Франківської районної адміністрації від 22 вересня 2003 року № 1247 затверджено висновок ЛОДКБТІ та ЕО від 3 липня 2002 року № 2/3820 «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_5 . Цим розпорядженням визначено які приміщення займають співвласники квартир. У переліку приміщень щодо яких прийнято розпорядження, відомості про місця загального користування відсутні. 
З характеристики будинку, допоміжних будівель та споруд, їх оцінки, експлікації приміщень до плану житлового садибного будинку від 5 травня 2010 року вбачається, що у напівпідвальному приміщенні наявні приміщення загального користування площею 65,4 кв.м; на першому поверсі - приміщення загального користування площею 12,4 кв.м, зазначено про наявність вибудуваних самовільно гаража, прибудови та надбудови. Відомості про горище та електрощитову відсутні. Такі відомості відсутні і у технічному паспорті від 7 липня 2003 року.
Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування та інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.
У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду також мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України). Відтак, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.
Така позиція відображена і у п.5  постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.
Умовами пред`явлення такого позову є протиправна поведінка інших осіб, яка перешкоджає здійснювати права користування і розпорядження майном, тобто створює фактичні або юридичні перешкоди в користуванні майном. 
Такий позов підлягає задоволенню в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність таких обставин.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
З наданих суду доказів, а саме: технічних паспортів (а.с.9-13, 18-20) та фотографій будинку АДРЕСА_5 (в тому числі нечіткої фотографії а.с.14) встановити місце розташування електрощитової будинку не вбачається за можливе. Будь-яких інших доказів щодо конкретних фактів (як на час пред`явлення позову, так і на час його розгляду судом) вчинення перешкод відповідачами ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5   у користуванні горищем та електрощитовою будинку позивачем суду не надано.
Розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, суд встановив відсутність доказів того, що відповідачі йому чинять перешкоди у користуванні горищем та електрощитовою будинку та прийшов до  висновку про відмову в позові, виходячи з того, що позивач не довів обставини, на які посилається в обґрунтування своїх вимог. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не є ефективним. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки з наданих позивачем доказів не вбачається, що позивачеві чиняться перешкоди у користуванні місцями загального користування (горищем і електрощитовою), у який спосіб, де знаходяться ці приміщення та яким чином його права порушені самочинним будівництвом. Відтак, позивач не довів, що його права порушені та підлягають судовому захисту у визначений ним спосіб.
Доводи апеляційної скарги в частині, що суд мав не відмовити в позові, а  закрити провадження у справі при посиланні на те, що у рішенні Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні майном встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2011 року, яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2013 року залишено без змін та вступило в законну силу, позов Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про знесення самочинного будівництва задоволено, апеляційний суд не приймає до уваги. Такий висновок випливає з того, що на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо, зокрема, набрало законної сили рішення, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Підстави для закриття провадження у справі відсутні, оскільки назване рішення прийнято з приводу спору не між тими самими сторонами і не з тих самих підстав.
Посилання позивача на те, що справу розглянуто неповноважним складом суду не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення з врахуванням наступного.
Склад суду визначено відповідно до вимог ст.33 ЦПК України, що стверджується протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 26 грудня 2019 року. Заявлені позивачем відводи головуючій судді вирішено у встановленому процесуальним законом порядку. Ухвалою від 27 жовтня 2020 року заяву позивача про відвід судді Мартьяновій С.М. у цій справі залишено без розгляду з мотивів, що ОСОБА_1 звертався із заявою про відвід судді з аналогічних підстав і така вирішена. Відповідно до ч.5 ст. 39 ЦПК України якщо відвід заявляється повторно з підстав, розглянутих раніше, суд, який розглядає справу, залишає таку заяву без розгляду.
З урахуванням встановленого колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Підстави для скасування рішення суду відсутні.
Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач звільнений від оплати судових витрат.
Керуючись  ст. 367, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:
       
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 4 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді