КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
18 листопада2021 року                                                                             м. Київ
 
Унікальний номер справи № 369/16020/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/13494/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
   за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В., по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Бучанської районної державної адміністрації Київської області про визнання правочину недійсним щодо нерухомого майна (житла малолітньої дитини),-
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2019 року позивач звернувся до суду в інтересах свого малолітнього сина з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування нерухомого майна - житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 15 листопада 2019 року та на підставі цього скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо вказаного нерухомого майна № 49707531 та № 49707657 від 15 листопада 2019 року, прийняті приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. (т. 1 а.с. 1-7).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 2005 року він з ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. З 2006 року по грудень 2007 року вони за спільні кошти придбали земельну ділянку та побудували будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони зареєстрували шлюб 21 грудня 2007 року та у шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
15 листопада 2019 року ОСОБА_1 подарувала житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, своїй матері ОСОБА_4 , при цьому їхній малолітній син ОСОБА_3 був позбавлений єдиного житла, оскільки проживав у будинку як член сім`ї власника. Договори дарування були посвідчені приватним нотаріусом Леденьовим І.С. на підставі рішення № 19 комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області від 08 жовтня 2019 року. Внаслідок укладення договорів приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень земельної ділянки та рішення про реєстрацію будинку від 15 листопада 2019 року. Після укладення оспорюваних правочинів обсяг майнових прав малолітнього, а саме права користування житловим будинком, суттєво зменшився, позаяк новий власник не зобов`язаний дотримуватись прав малолітнього, який не є членом сім`ї нового власника. Тобто оспорювані договори дарування суперечать ст. 177 СК України та позбавляють малолітню дитину права на житло.
Звертав увагу на те, що ОСОБА_1 є підозрюваною по кримінальній справі, тому подарувала будинок своїй матері з метою уникнення стягнення на майно в якості забезпечення позову у кримінальній справі. Тобто правочини є удаваними та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, тому мають бути визнані недійсними.
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат М'ялук О.П. заперечувала проти позову в повному обсязі, пояснивши, що право малолітнього сина ОСОБА_3 на житло не порушене, оскільки власником будинку та земельної ділянки була ОСОБА_1 , яка подарувала нерухоме майно своїй матері та вони всі разом проживають у цьому будинку, тому просила в позові відмовити (т. 1 а.с. 124-126).
У вересні 2020 року ОСОБА_2 подав заперечення на відзив на позовну заяву, в якому просив позов задовольнити (т.1 а.с. 137-140).
Заступник голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Романюк В. надав суду письмові пояснення, підтвердивши, що укладенням договорів дарування нерухомого майна, де зареєстрований і мешкає малолітній ОСОБА_3 , його права не порушені. У матеріалах справи органу опіки та піклування міститься заява гр. ОСОБА_4 , якою вона гарантує, після прийняття в дар від ОСОБА_1 домоволодіння та земельної ділянки, збереження права користування та проживання за малолітньою дитиною. ОСОБА_4 проживала і проживає як член сім`ї разом із малолітнім онуком ОСОБА_3 та дочкою - матір`ю малолітнього - гр. ОСОБА_1 , тому просив у позові відмовити (т. 1 а.с. 186-190).
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року вказаний позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , посвідченого 15.11.2019 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. за реєстровими № 8147. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3222481201:01:005:0002, площа: 0,141 га по АДРЕСА_1 , посвідченого 15.11.2019 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. за реєстровими № 8148. Скасовано державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 49707531 від 15.11.2019, проведену приватним нотаріусом Леденьовим І.С. Скасовано державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 49707657 від 15.11.2019, проведену приватним нотаріусом Леденьовим І.С. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1155,00 грн. судового збору (т. 2 а.с. 46-54).
Не погодившись з рішенням районного суду, 11 серпня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кузнєцов К.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову (т. 2 а.с. 56-72).
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 177 СК України, оскільки права малолітньої дитини не були звужені внаслідок укладення договору дарування нерухомого майна, враховуючи, що малолітній ОСОБА_3 не був власником будинку, мав право користування, яке збереглося за ним і після укладення договору. Також судом неправильно застосовано положення ст. 156 ЖК України та ст. 406 ЦК України, оскільки малолітній ОСОБА_3 продовжує бути членом сім`ї нового власника будинку та постійно проживає разом із своєю бабусею, дідусем та мамою. Вважає, що суд першої інстанції втрутився в дискреційні повноваження органу опіки та піклування Києво-Святошинської РДА Київської області, який в межах компетенції та повноважень надав дозвіл на укладення договору дарування. Вказував, що права та інтереси дитини не були порушені, малолітній ОСОБА_3 зберігає право користування будинком, як член сім`ї власника в розумінні ст. 156 ЖК України. Підстав для припинення сервітуту ОСОБА_3 в розумінні ст. 406 ЦК України не існує. 
 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Кузнєцов К.В. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Позивач ОСОБА_2 заперечував проти скарги і просив її відхилити.
Інші особи до суду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси електронної пошти та телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином (т. 2 а.с. 94-103, 118).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1 кадастровий номер 3222481201:01:005:0002, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Леденьовим І.С. за реєстровим № 8148 та договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , посвідчений 15 листопада 2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Леденьовим І.С. за реєстровим № 8147, вчинені всупереч правам та інтересам малолітнього сина ОСОБА_3 , що є порушенням ч. 6 ст.203 ЦК України. При цьому орган опіки і піклування Києво-Святошинської РДА не захистив права та інтереси дитини,сервітут малолітнього ОСОБА_3 припинився, а розпорядження Києво-Святошинської РДА Київської області № 820 від 21 жовтня 2019 року є незаконним.
Колегія суддів не погодилась з такими висновками районного суду виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 грудня 2007 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23 листопада 2007 року виконкомом Віта-Поштової сільської ради (т. 1 а.с. 11-12).
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 24 липня 2018 року право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 3222481201:01:005:0002 за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 8-10).
21 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб (т. 1 а.с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3 , що підтверджено свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданим 18 червня 2014 року виконкомом Віта-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (т. 1 а.с. 14).
03 січня 2015 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 березня 2015 року, шлюб між сторонами розірвано.
За довідкою виконкому Віто-Поштової сільської ради № 555 від 22 жовтня 2019 року, у будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані і проживають: малолітній ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 15, 16).
20 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до органу опіки та піклування Києво-Святошинської РДА Київської області із заявою про надання дозволу на укладення договору дарування житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_4 , мотивуючи тим, що вказане нерухоме майно належить їй на праві особистої власності та, відчуживши нерухоме майно, малолітній син ОСОБА_3 не буде обмежений у правах.
Позивач звернувся письмово до Києво-Святошинської РДА Київської області не надавати дозвіл на відчуження нерухомого майна, в якому проживає їх син, оскільки після таких угод обсяг прав дитини буде обмежений, його статус члена сім`ї власника нерухомого майна буде втрачено, а отже цим права неповнолітнього будуть звужені.
08 жовтня 2019 року комісія з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській РДА розглянула заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на укладення договору дарування та рекомендувала органу опіки та піклування Києво-Святошинської РДА Київської області надати дозвіл на укладення ОСОБА_1 договорів дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1410 га, кадастровий номер 3222481201:01:005:0002, по АДРЕСА_1 , оскільки права малолітнього ОСОБА_3 не будуть порушені (т. 1 а.с. 142-145).
Розпорядженням Києво-Святошинської РДА Київської області № 820 від 21 жовтня 2019 року надано дозвіл ОСОБА_1 на укладення договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , при цьому житлові права малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не буде порушено (т. 1 а.с. 127, 141).
15 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. за реєстровим № 8147, та зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 151-155).
15 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3222481201:01:005:0002, площа: 0,141 га по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. за реєстровим № 8148, та зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 156-158).
Позивач стверджував, що договори дарування нерухомого майна - житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 15 листопада 2019 року є недійсними з тих підстав, що договори не спрямовані на реальне настання правових наслідків, з посиланням на ст. 234 ЦК України, та суперечать правам та інтересам малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За змістом ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
Згідно з ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України).
Згідно із ч. 1, 5-6ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. 
З аналізу статей 202, 203, 235 ЦК України вбачається, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на набуття зміну або припинення відповідних прав та обов`язків, що обумовлені цим правочином. Вчинення сторонами правочину для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, не визначено підставою для визнання його недійсним. Однак удаваний правочин може бути визнаний недійсним, зокрема, у разі його невідповідності вимогам законодавства, яке регулює правовідносини щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
При цьому, позивачем не доведено, що оспорювані договори дарування не були спрямовані на реальне настання правових наслідків (фіктивність правочину), оскільки як вбачається з матеріалів справи право власності обдаровуваної ОСОБА_4 на вищевказані будинок та земельну ділянку під будинком було зареєстровано 15 листопада 2019 року у встановленому законом порядку, що свідчить про настання реальних наслідків правочину (т. 1 а.с. 155, 158).
Належних та допустимих доказів про спрямованість волі сторін вказаних правочинів на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цими правочинами, суду не надано.
Посилання позивача як на підставу визнання правочинів недійсними, що договори дарування суперечать правам та інтересам малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів визнала необґрунтованими та відхилила з огляду на наступне.
За змістом цієї норми закону, а також ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.
Згідно з ч. 4, 5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
Відповідно до ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.
Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду                            від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12 (провадження № 61-6301св18).
Системне тлумачення  вказаних вище норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що органи опіки та піклування надають згоду на відчуження будинку, квартири, якщо таке відчуження здійснюється батьками або особами, які їх замінюють.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, який вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
У постанові від 20 січня 2016 року № 6-2940цс15 Верховний Суд України, відмовляючи в задоволенні позову про визнання договорів іпотеки недійсними щодо майна, право на яке має дитина, через відсутність дозволу органу опіки та піклування на його укладення, зробив правовий висновок, відповідно до якого норма статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.
Встановлено, що Києво-Святошинська РДА Київської області станом на день укладення оспорюваних договорів була органом опіки та піклування, який провадив діяльність із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей.
08 жовтня 2019 року комісія з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській РДА розглянула заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на укладення договору дарування та рекомендувала органу опіки та піклування Києво-Святошинської РДА Київської області надати дозвіл на укладення ОСОБА_1 договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки права малолітнього ОСОБА_3 не будуть порушені (т. 1 а.с. 142-145).
Розпорядженням Києво-Святошинської РДА Київської області № 820 від 21 жовтня 2019 року надано дозвіл ОСОБА_1 на укладення договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , при цьому житлові права малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не буде порушено (т. 1 а.с. 127, 141).
Таким чином, при укладенні оспорюваних правочинів було дотримано порядку, передбаченого ч. 2 ст. 177 СК України, за якою батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, зокрема, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції визнаючи розпорядження Києво-Святошинської РДА Київської області № 820 від 21 жовтня 2019 року незаконним, не звернув уваги на те, що таких позовних вимог позивач у цьому провадженні не заявляв, вищевказана райдержадміністрація не є відповідачем у цій справі. Таким чином, районний суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, чим порушив ч. 2 ст. 264 ЦПК України.
Висновки суду, що дозвіл на вчинення оспорюваних правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким мав малолітній ОСОБА_3 був наданий Києво-Святошинською РДА Київської області не за поданням служби у справах дітей, а на підставі рекомендацій комісії з питань захисту прав дитини, є помилковими, оскільки згідно з ч. 4 ст. 177 СК України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування, яким у цій справі є третя особа - Києво-Святошинська РДА Київської області.
Апеляційний суд зауважив, що визначальну роль для перевірки доводів позивача  має питання порушення в результаті укладення оспорюваних договорів майнових прав дитини.
Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги встановлено, що малолітній ОСОБА_3 не має права власності на будинок або земельну ділянку, які є предметом оспорюваних позивачем правочинів, до та після укладення договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку по АДРЕСА_1 від 15 листопада 2019 року малолітня дитина зареєстрована та проживає у цьому будинку разом з відповідачами (мамою та бабусею) (т. 1 а.с. 16).
Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Доводи позивача, що із укладенням оспорюваного договору дарування земельної ділянки та житлового будинку припинилось право сервітуту (користування житловим будинком) малолітньої особи - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із посиланням на ст. 405, пункт 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, врахувавши наступне.  
За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї, окрім кровного споріднення, є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі N 205/4245/17 (провадження N 61-17628св19).
Сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не позбавляє неповнолітню дитину права користування займаним житловим приміщенням. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.
            Як встановлено судом, сторонами оспорюваних позивачем договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки є ОСОБА_1 та її мати та бабуся неповнолітньої дитини ОСОБА_3 - відповідачка ОСОБА_4 .
За повідомленням органу опіки та піклування Києво-Святошинської РДА Київської області, направленим до суду першої інстанції, органом опіки та піклування враховано наявність у справі органу опіки та піклування заяви гр. ОСОБА_4 , якою вона гарантувала після прийняття в дар домоволодіння та земельної ділянки, збереження права користування та проживання у вказаному житловому будинку за малолітньою дитиною ОСОБА_3 . При цьому, органом опіки та піклування було встановлено, що власник будинку ОСОБА_4 проживала і проживає як член сім`ї разом із малолітнім онуком ОСОБА_3 та дочкою - матір`ю малолітнього - гр. ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 186-190).
За наявними у справі об`єктивними доказами підтверджений і не спростований факт незмінної реєстрації та проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 у будинку по АДРЕСА_1 на час розгляду справи районним судом та судом апеляційної інстанції (т. 1 а.с. 15, 16).
Вищезазначені обставини свідчать про встановлення сервітуту на право користування малолітнім ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 вищевказаним домоволодінням і підтвердження такого права новим власником ОСОБА_4 , яка є бабусею малолітньої дитини.
Таким чином, оспорювані правочини не суперечать інтересам дитини, не звужують обсяг існуючих майнових прав дитини, не обмежують права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, та не порушують гарантії збереження права дитини на житло.
Вищевказаних обставин і доказів суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
При цьому, суд першої інстанції послався на укладення відповідачкою ОСОБА_4 договору оренди від 03 березня 2021 року про передачу будинку в оренду ГО «ЯСА», обґрунтовуючи висновок про порушення прав малолітньої дитини і рішення про задоволення позову, проте не врахував, що такі підстави позову не були заявлені.
Представник апелянта - адвокат Кузнєцов К.В. надав до суду докази за якими вказаний договір оренди розірвано у зв`язку з тим, що фактично орендодавець не передав орендарю об`єкт  оренди  (т. 2 а.с. 105).
За змістом положень статті 215 ЦК України,підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Оскільки вказаний договір оренди був укладений 03 березня 2021 року, тобто після ухвалення розпорядження Києво-Святошинської РДА Київської області № 820 від 21 жовтня 2019 року та укладання спірних договорів, позивач у позовній заяві на нього не посилався, а тому не був і не міг бути врахований, як підстава недійсності оспорюваних договорів дарування від 15 листопада 2019 року станом на час їх укладення (т. 2 а.с. 24-28).
А тому, з огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхилив посилання позивача ОСОБА_2 на договір оренди від 03 березня 2021 року. 
Отже, позивачем не доведено підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, з цих підстав не підлягають задоволенню і похідні вимоги про скасування державної реєстрації прав, вчинених на підставі вищевказаних правочинів, а тому, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Щодо судових витрат.
У ст. 4 Закону України «Про судовий збір» зазначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно з пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. 
За подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 073,60 грн., за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду передбачена сплата судового збору у розмірі 4 610,40 грн. (3 073,60 грн. х 150%). 
На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову з позивача слід стягнути на користь відповідача ОСОБА_1 4 610,40 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом сплата, якого підтверджується квитанціями (т. 2 а.с. 62, 87).
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2021 року - скасувати, ухвалити нове.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Бучанської районної державної адміністрації Київської області про визнання правочину недійсним.
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) -  4 610 грн. 40 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.          
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Дата складання повного судового рішення - 19 листопада 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           О.В. Борисова

 В.М. Ратнікова