КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 760/12570/16-ц                                            Головуючий 1 інстанція - Коробенко С.В. 
Провадження №22-ц/824/8283/2021                            Доповідач 2 інстанція - Суханова  Є.М.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
01 грудня 2021                                                                                          м. Київ
     Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у ивільних справах:
Головуючого судді                   Суханової Є.М.,
суддів:                                        Сушко Л.П., Олійника В.І.,
за участю секретаря                Карпенка В.Р.
           розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року по справі за заявою  ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у цивільній справі за поданням головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Штойки Л.Р. про тимчасову заборону у праві виїзду гр.  ОСОБА_1  за межі України до виконання ним своїх зобов`язань перед  ОСОБА_2 відповідно до зведеного виконавчого провадження №51513342,-
                                                ВСТАНОВИЛА:
           У червні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва із заявою про скасування обмеження у його праві виїзду за кордон, яке було застосоване до нього ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28липня 2016 року на підставі подання державного виконавця Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві, в межах зведеного виконавчого провадження №51513342 до повного виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва про стягнення з нього заборгованості на користь ОСОБА_2 . В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що чинність протягом тривалого часу вказаного обмеження надмірно порушує його конституційні права на пересування. Боржник вказує, що зазначену ухвалу від 28 липня 2016 року обґрунтовано наявністю фактів ухилення його від виконання своїх зобов`язань. Проте на даний час, як зазначає ОСОБА_1 , відсутні підстави вважати, що він навмисно ухиляється від виконання судового рішення. Під час вчинення виконавчих дій, державним виконавцем були виявлені належні йому земельні ділянки, на які можливо звернути стягнення в порядку виконання рішення. Реалізація земельних ділянок через електронні торги «СЕТАМ» тричі не відбулася через відсутність покупців, а тому виконавець мав запропонувати стягувачу залишити їх за собою, проте не зробив цього. Відтак, саме у зв`язку з бездіяльністю виконавця, як вважає боржник, виконавче провадження досі триває, і досі заходи забезпечення виконавчого провадження залишаються чинними.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у зведеному виконавчому провадженні № 515133342 відмовлено.
Не погодившись з висновками, наведеними в ухвалі суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. Апелянт вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, та такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно з`ясовано обставини, які мають істотне значення для вирішення справи. Зокрема вказує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази навмисного ухилення його як боржника від виконання рішення суду. Крім того, вважає, що наявність у боржника невиконаних зобов`язань у виконавчому провадженні не є підставою для обмеження його права на виїзд за межі України, оскільки необхідною умовою для застосування такого обмеження є навмисне та свідоме невиконання боржником судового рішення. Державним виконавцем не вжито будь-яких заходів, спрямованих на виявлення доказів, які б вказували на  його бажання виїхати за межі України та не надано таких доказів до суду. Отже, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для відмови у задоволенні його заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва вважає законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. Зазначає, що ОСОБА_1 борг йому не повернуто, що свідчить про його небажання виконувати рішення суду. Отже, захід забезпечення позову у вигляді тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України запроваджено у точній відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». 
Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що на виконанні у відділі ДВС Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві знаходиться зведене виконавче провадження № 51513342 з примусового виконання виконавчого листа Солом`янського районного суду міста Києва №760/21201/15 (2/760/500/16) від 04.05.2016 про стягнення з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 28.03.2013 року в сумі 1083792,00 грн., процентів в сумі 468034,84 грн. та 3% річних в сумі 89791,42 грн. та судового збору в сумі 6090 грн.; виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва №760/21203/15 (2/760/1106/16) від 16.05.2016 року про стягнення з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, процентами за користування позикою та штрафних санкції у вигляді 3% річних в розмірі 1732406,25 грн. та судового збору в розмірі 6 090 грн.
В межах вказаного зведеного провадження державний виконавець звернувся до суду з поданням про обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, і ухвалою від 28.07.2016 зазначене подання було задоволене.
Зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 залишаються невиконаними в повному обсязі. 
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що боржником за наявності доказів, що останньому відомо про борг і його примусове стягнення, не надано доказів на підтвердження виконання рішення суду, тому підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні.
Суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону.
Статтею 129 Конституцією України визначено, що судові рішення є обов`язковими для виконання.
Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконання на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження».
За правилом ст.1З Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
               Відповідно до ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
             Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
             Статтею 6 вказаного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання.
            За змістом ч. 1 та 2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
            Виконавець зобов`язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
             Відповідно до ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом, як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.
            Боржник мотивує свою заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України тим, що він не ухиляється від виконання зобов`язання. Державним виконавцем в межах виконання зведеного виконавчого провадження 09 березня 2017 року проведено опис та арешт майна боржника, а саме, земельних ділянок, які було виставлено на електронні торги. Згідно повідомлень від ДП «СЕТАМ» електронні торги не відбулися тричі 25.02.2019 року, 28.03.2019 року та 23.04.2019 року. Отже враховуючи відсутність у боржника іншого майна, державний виконавець повинен був запропонувати стягувачу залишити за собою майно не реалізоване під час виконання рішення суду.
ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що йому відомо про наявність земельних ділянок належних боржнику, однак він не бажає їх отримувати в рахунок погашення боргу.
Враховуючи вище викладене, заявником не надано жодних доказів про вчинення ним будь-яких дій направлених на реальне виконання рішення суду, що на переконання колегії суддів являється винною бездіяльністю, яка вправі бути охарактеризована як його ухилення від виконання рішення суду.
Обґрунтованих обставин, які б були підставою для скасування обмеження у праві виїзду, у заяві та апеляційній скарзі не наведено.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40,Суд зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній із сторін.
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд, залишає апеляційну скаргу  без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
          Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції. 
         Повний текст постанови виготовлений 13 грудня 2021 року.

         Головуючий:                                                         Є.М. Суханова
 
         Судді                                                                     В.І.Олійник
                                                                                       Л.П.Сушко