РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року
м. Рівне
Справа № 572/3307/20
Провадження № 22-ц/4815/905/21

Рівненський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя: Боймиструк С.В., 
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства «Сарнитеплосервіс» на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 02 березня 2021 року у справі за позовом      ОСОБА_1  до Комунального Підприємства «Сарнитеплосервіс» про стягнення боргу по заробітній платі, відшкодування завданої моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2020 року  ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача – КП «Сарнитеплосервіс» Сарненської міської ради на користь позивача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні з 03 квітня 2020 року по 08 вересня 2020 року у сумі 44 547 грн. 91 коп., стягнути з відповідача на користь позивача 3 000 грн. моральної шкоди, вирішивши питання розподілу судових витрат.
В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує, що вона з 06 вересня 2010 року працювала на різних посадах на підприємстві, а 03 квітня 2020 року була звільнена з роботи на підставі ст.38 КЗпП України – за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію за віком. 
Наказом №9-к по КП «Сарнитеплосервіс» від 03 квітня 2020 року було вказано бухгалтерії нарахувати позивачці компенсацію за невикористану відпустку за відпрацьований період у кількості 46 календарних дні, а також матеріальну допомогу в розмірі трьох посадових окладів згідно Додатку №12 до колективного договору, що становить суму 35 108 грн. 17 коп. В подальшому позивачці ОСОБА_2 було виплачено із вказаної суми 3000 грн., що мало місце 29 липня 2020 року, інша сума у розмірі 32108 грн. 17 коп. були виплачені позивачці 08 вересня 2020 року.
ОСОБА_2 зазначає, що за наслідками здійсненої Управлінням Держпраці у Рівненській області перевірки, її повідомлено, що згідно із розрахунком середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні їй нараховано середній заробіток за період з 03 квітня 2020 року по 08 вересня 2020 року у сумі 55587 грн. 46 коп., із яких до сплати підлягає 44 747 грн. 91 коп. Проте, позивач отримала із цієї суми лише 200 грн.
Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача на її користь вказану вище суму середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.
Крім цього, позивач зазначає, що внаслідок порушення її трудових прав їй заподіяно моральну шкоду, яка виражається у моральних стражданнях, яких позивач зазнала в зв`язку із необхідністю вживати додаткових заходів для отримання зароблених коштів. Розмір компенсації моральної шкоди позивачем визначено у 3000 грн.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 02.03.2020 року позов задоволено.
Стягнуто з Комунального Підприємства «Сарнитеплосервіс» на користь Гуменюк Євгенії Миколаївни 44 137 грн. 91 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 квітня 2020 року по 08 вересня 2020 року, 3 000 грн. моральної шкоди та 5540 грн. 80 коп. понесених судових витрат.
У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі Комунальне підприємство «Сарнитеплосервіс» зазначає, що воно необґрунтоване та таке, що прийняте без повного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та порушенням судом норм матеріального права та процесуального права.
Вказує на те, що позивач звернулась до суду з пропуском строку позовної давності.
Вважає, що розмір позовних вимог не підтверджено належними та допустимими доказами.
Зазначає, що докази надані позивачем не засвідчені належним чином, а розмір моральної шкоди необґрунтований.
Просить рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 02.03.2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В поданому відзиві позивач заперечує доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим та таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.1ст. 274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України,суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та неоспорено відповідачем, згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої 10 жовтня 1976 року на ім`я ОСОБА_2 – вона 06 вересня 2010 року була прийнята на посаду інженера КП «Сарнитеплосервіс» на підставі наказу №51-к та 03 квітня 2020 року звільнена з посади провідного інженера КП наказом №9-к – за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію за віком, на підставі ст.38 КЗпП України.
Ця обставина також підтверджуються випискою з наказу №9-к по КП «Сарнитеплосервіс» від 03 квітня 2020 року, яким ОСОБА_2 провідного інженера з 03 квітня 2020 року звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст.38 КЗпП України. Бухгалтерії підприємства наказано нарахувати компенсацію за невикористану відпустку за відпрацьований період у кількості 46 календарних днів, а також матеріальну допомогу у розмірі трьох посадових окладів згідно Додатку №12 до Колективного договору, однак при звільненні з роботи їй не були виплачені усі суми, що належать від підприємства.
Сторонами у справі не оспорюються факт роботи позивача в день звільнення, а також існування у відповідача перед позивачем заборгованості по виплаті заробітної плати, її розміру і період існування заборгованості, а тому вказані обставини в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо незастосування норм матеріального права, які передбачають строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору, то колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично з ним розрахувався.
Як встановлено з матеріалів справи, фактичний розрахунок з позивачем проведено 08 вересня 2020 року, що визнається сторонами. Отже, перебіг тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 09 вересня 2020 року і закінчується 07 грудня 2020 року. Із вказаним позовом ОСОБА_2 звернулась до суду 04 грудня 2020 року, а тому строк не можна вважати пропущеним.
Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували розмір позовних вимог спростовуються долученими відповідями Управління держпраці у Рівненській області №19-04/5458 від 31 серпня 2020 року та №19-04/6572 від 13 жовтня 2020 року.(а.с. 10-11) з яких вбачається, що за розрахунком середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні ОСОБА_2 нарахований середній заробіток за період з 03 квітня 2020 року до 08 вересня 2020 року у сумі 55 587 грн. 46 коп., до виплати (після вирахування податків та обов`язкових платежів) – 44 747 грн. 91 коп., яку КП зобов`язується виплатити до 01 листопада 2020 року. Як правильно встановив суд першої інстанції доказів виплати вказаної заборгованості відповідачем не надано.
Відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими, оскільки саме бездіяльність відповідача призвела до такої тривалої затримки у виплаті належних відповідачу коштів, що викликало необхідність звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Суд першої інстанції правильно встановив характер моральних страждань, які полягали у відсутності коштів, необхідних людині для існування, що потягло втрату нормальних життєвих зв`язків і тому дійшов правильного висновку про задоволення даної позовної вимоги.
Не можуть враховуватись аргументи про неналежне засвідчення доказів, оскільки такі твердження суперечать долученим копіям, які засвідчені належним чином та, як зазначив суд першої інстанції, частина з них подані в оригіналі.
Крім того, суд наголошує, що згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування щодо заявлених вимог, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи та застосовано процесуальні норми, в зв`язку із чим подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а оскаржену ухвалу слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Сарнитеплосервіс» залишити без задоволення.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 02 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий: Боймиструк С.В.

Судді: Гордійчук С.О.

Шимків С.С.