КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
07 жовтня2021 року                                                                                  м. Київ
 
Унікальний номер справи № 754/2882/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/13657/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
   за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Зотько Т.А., по справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку та звільнення від особистих речей, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк»  треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, Комунальне підприємство «Світоч» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -
 
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначив, що згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на двокімнатну квартиру, належну на праві власності ОСОБА_1 , загальною площею 54,90 кв.м., жилою площею 28, 90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було перереєстровано на АТ «Укрсоцбанк». Правовою підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно за АТ «Укрсоцбанк» було відповідне застереження в Іпотечному договорі № 013/583-1 від 10 жовтня 2007 року, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. від 10 жовтня 2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. 
Згідно довідки про склад сім`ї в двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та зареєстрований після укладення договору іпотеки малолітній ОСОБА_4 .. Таким чином, на час  подачі позову власником спірної двокімнатної квартири є АТ «Укрсоцбанк», при цьому відповідачі продовжують користуватись вищевказаною квартирою та відмовляються добровільно виселятись, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у будинку.
Зважаючи на вищевикладене, посилаючись на положення ст. 41 Конституції України,  ст.ст. 316-319, 321, 391 ЦК України, ст. 109 ЖК України, ст. 37 Закону України «Про іпотеку», позивач просив суд зняти з реєстраційного обліку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звільнити спірну квартиру від особистих речей та виселити в примусовому порядку ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зі спірної квартири, стягнути з відповідачів солідарно судовий збір (т. 1 а.с. 1-4).
Відповідач ОСОБА_1 не заперечуючи фактичних обставин справи укладення кредитного договору, договору іпотеки, реєстрації права власності на квартиру за Банком,   проти позову заперечував. На обґрунтування заперечень зазначив, що іпотечна квартира є єдиним місцем проживання відповідачів, була придбана не за кредитні гроші, посилався на неможливість виселення з квартири без надання іншого житла відповідно до ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Вказував, що Банком не надано доказів надіслання письмової вимоги іпотекодержателя іпотекодавцеві, чим не дотримано положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 17 жовтня 2013 року № 868 (т. 1 а.с. 58-64).
Відповідач ОСОБА_1 подав зустрічний позов на обґрунтування якого зазначив, що сума заборгованості не є безспірною, а Банком не надано доказів надіслання письмової вимоги іпотекодержателя іпотекодавцеві, чим не дотримано умов вчинення виконавчого напису нотаріуса згідно положень ст.ст. 87-88 Закону України «Про нотаріат» та пп. 2.1-2.3 п. 2, пп. 3.2, 3.5 п.3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Посилався на неможливість виселення з квартири без надання іншого житла відповідно до ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» 
З огляду на вищевказане, просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса Чуловського В.А. серія та номер 24191 від 31 жовтня 2017 року, яким звернуто стягнення на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , загальною площею 54.9 кв.м., житлова площа 28.9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1723664480000, судові витрати покласти на відповідача (т. 1 а.с. 65-73, 180-188).
       Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надіслав заяву з проханням проводити розгляд справи без участі представника Служби та надалі ухвалити рішення з урахуванням інтересів малолітнього ОСОБА_4 , 2007 року народження (т. 1 а.с. 107-109).
       Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. до суду надіслав належним чином завірені копії виконавчого напису від 31 жовтня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі № 24191 та матеріали на підставі яких вчинявся виконавчий напис (т. 1 а.с. 131-171).
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 травня 2021 року позовну заяву АТ «Альфа-Банк» - залишено без задоволення, а  зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис серія та номер 24191 від 31 жовтня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., житлова площа 28,9 кв.м., реєстраційний  номер об`єкта нерухомого майна: 1723664480000. Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. (т. 2 а.с. 90-100).
Не погодившись з рішенням районного суду, 13 серпня 2021 року представник АТ «Альфа-Банк» - адвокат Луньова А.Г. звернулась до суду з апеляційною скаргою у якій просила скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове судове, яким задовольнити заявлені вимоги Банку. На обґрунтування скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на положення пункту 4.5 Іпотечного договору, який містить іпотечне застереження, що було підставою для вчинення реєстраційної дії, а не виконавчий напис нотаріуса, а власник АТ «Альфа-Банк» не може бути обмежений у реалізації права вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном, при цьому, районний суд не врахував правових висновків викладених в постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц (т. 2 а.с. 107-114).
Відповідач ОСОБА_1 надіслав відзив в якому просив апеляційну скаргу Банку залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (т. 2 а.с.140-159). 
 
У судовому засіданні представник АТ «Альфа-Банк» - адвокат Сидорова Ю.В. підтримала скаргу і просила її задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шуляк Н.О.заперечувала проти скарги і просила її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення приватного нотаріуса Київського МНО Чуловського В.А., державного реєстратора державного реєстратора КП «Світоч» повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресатів, заяви про зміну місця перебування (знаходження) від зазначених осіб до суду не надходили(т. 2 а.с. 131-135, 139, 160-166).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 травня 2021 року в частині задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 та визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис серія та номер 24191 від 31 жовтня 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,9 кв.м., житлова площа 28,9 кв.м., реєстраційний  номер об`єкта нерухомого майна: 1723664480000, сторони по справі не оскаржували. 
З огляду на положення частини 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Судом встановлено, що 10жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 40.29-48/480, з урахуванням додаткових угод № 1 від 24 червня 2009 року, б/н від 20 грудня 2010 року та від 27 листопада 2014 року, відповідно до якого позичальник отримав 69 099 швейцарських франків 90 сантимів, зі сплатою 10 процентів річних, а також комісій, в розмірі та порядку, визначених цим Договором. Кінцевий термін повернення заборгованості не пізніше 10 жовтня 2027 року (т. 1 а.с. 134-139, 143-146).
На забезпечення виконання зобов`язання 10 жовтня 2007 року між АКБ «УКРСОЦБАНК»  та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 013/583-1, згідно з умовами якого іпотекодавець передав у якості забезпечення виконання зобов`язань перед іпотекодержателем трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , (заставна вартість 616 100,00 грн.),посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Кравченко І.С. за № 5307 (п. 1.3 Кредитного Договору) (т. 1 а.с. 6-7, 134-139). 
Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 150165359 від 19 грудня 2018 року, державним реєстратором КП «Світоч» м. Києва - Урупою А.Ф. 13 грудня 2018 року вчинено реєстраційний запис № 29490583 за яким зареєстровано право власності на вищевказану квартиру АДРЕСА_1 за АТ «УКРСОЦБАНК» (т. 1 а.с. 6-7).  
Підставою виникнення і реєстрації права власності за АТ «УКРСОЦБАНК» на вищевказану квартиру зазначені: рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 10.07.2018 року, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 26.06.2018 року, виконавчий напис 24191 виданий 31.10.2017 року приватним нотаріусом Чуловським В.А. Київський МНО, кредитний договір 40.29-48/480 від 10.10.2007 року,  Іпотечний договір № 5307 від 10 жовтня 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Кравченко І.С. (т. 1 а.с. 21).
       23 січня 2019 року позивачем АТ «Укрсоцбанк» була підготовлена претензія відповідачам з вимогою протягом тридцяти днів з моменту її отримання добровільно звільнити приміщення за адресою:   квартира АДРЕСА_1 ,  із одночасним зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку (т. 1 а.с. 8).
       Як встановлено судом вимоги банку щодо звільнення відповідачами житла, зняття з реєстраційного обліку в добровільному порядку задоволені не були.
       При цьому, як вбачається з матеріалів наданих приватним нотаріусом Чуловським В.А. на підставі яких вчинявся виконавчий напис від 31.10.2017 року, зареєстрований в реєстрі № 24191, письмової вимоги щодо усунення порушення виконання зобов`язань з доказами її відправлення та відповідно отримання відповідачем ОСОБА_1 , в матеріалах справи не міститься.
       Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 не отримував вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань.
 
Поряд з цим, предметом заявленого первісного позову Банком є усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів із належної позивачу квартири.
            Колегія суддів перевірила та відхилила доводи апелянта, врахувавши наступне.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У справі, що розглядається, новий власник, який зареєстрував право власності на підставі виконавчого напису нотаріуса і застереження в іпотечному договорі, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.
З усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.
Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні  стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (далі - Закон № 898-IV) та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що Верховний Суд України застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, тобто суд діяв згідно із законом.
Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.
Спірне житлове приміщення позивачем за первісним позовом - АТ «Альфа-Банк» набуто за виконавчим написом № 24191 від 31 жовтня 2017 року вчиненим  приватним нотаріусом Київського МНО Чуловським В.А. та за іпотечним договором, при набутті такого права Іпотекодержателю були відомі зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості (т. 1 а.с. 6-8).
Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.
Відповідний правовий висновок зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), у постанові від 5 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19)
            При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Відповідно до четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням вищезазначеного, суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта на не врахування районним судом правових висновків викладених в постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц та від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц.
При цьому, суд першої інстанції надав оцінку доводам Банку та вірно застосував положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України про що зазначив в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Тому, доводи апелянта, що районний суд відмовив в задоволенні первісного позову Банку лише з підстав задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , апеляційний суд визнав неспроможними та відхилив.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Банку про зняття з реєстраційного обліку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; зобов`язання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звільнити спірну квартиру від особистих речей та виселення в примусовому порядку ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зі спірної квартири
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
                                               
   п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» -залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 08 жовтня 2021 року. 
 
Судді Київського апеляційного суду:
     Б.Б. Левенець

                                                                                                   В.М. Ратнікова

     О.В. Борисова