08.11.21
22-ц/812/1969/21
Єдиний унікальний номер справи 485/793/21
Провадження № 22-ц/812/1969/21 Доповідач в апеляційній інстанції – Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України

08 листопада 2021 року                                                                   м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Лисенка П.П.,       
суддів – Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Лівшенком О.С.,
за участі:
представника АТ "Державний Ощадний банк України" – Стефурак Є.С.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Ощадбанк" заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 26 серпня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Квєтки І.А., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України" в особі філії Миколаївського обласного управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

                                       у с т а н о в и в:

22 червня 2021 року АТ «Державний ощадний банк України» (далі Банк) звернулось до суду та пред`явило до ОСОБА_1 вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.
26 серпня 2020 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 211_094 (далі – Договір) на споживчі цілі, за умовами якого Банк, шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, надав останньому кредит в загальному розмірі 36 400 гривень, строком на 60 місяців, під зворотне зобов`язання позичальника, повернути кредитні кошти, сплачуючи при цьому відсотки за користування, виходячи з відсоткової ставки 56 % річних, з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 10 січня 2025 року 
У зв`язку з невиконанням умов договору у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка станом на 25 травня 2021 року складає 41 146 гривень 12 копійок, з яких: 
-заборгованість за основним боргом - 33 969 гривень 22 копійки; 
-проценти за користування кредитом - 5 859 гривень 13 копійок; 
-3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 240 гривень 69 копійок; 
-3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 53 гривень 55 копійок;
-інфляційні втрати від прострочення погашення основного боргу - 829 гривень 32 копійки; 
-інфляційні втрати від прострочення погашення процентів - 194 гривень 21 копійка. 
Посилаючись на викладені обставини, АТ «Державний ощадний банк України» просило стягнути з ОСОБА_1 на їх користь вищевказану заборгованість та судовий збір у сумі 2 270 гривень.
Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, Банк подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом І інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.
Так, відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що Банк звернувся до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Між тим не дотримався визначеного частиною 4 статті 16 Закону України "Про споживче кредитування" та договором порядку дострокового повернення коштів, зокрема, не направив відповідачу письмову вимогу щодо повернення кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів, строк сплати яких не настав, що свідчило б про зміну терміну остаточного повернення кредиту в бік його зменшення, а тому не може бути покладено на відповідача тягар дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду частково погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом першої інстанції, проте його висновки вважає не вірними, не законними та не обґрунтованими, оскільки на день звернення до суду, у позичальника була прострочена заборгованість, яка підлягала стягненню.
За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Відмова від такого права є недійсною.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (ст. 264 ЦПК України).
Таким вимогам законодавства оскаржуване рішення суду відповідає не у повній мірі.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26 серпня 2020 року між АТ "Державний ощадний банк України" та відповідачем укладено договір про споживчий кредит № 211_094 за умовами якого відповідач отримав кредит в загальному розмірі 36 400 гривень, строком на 60 місяців, під зворотне зобов`язання позичальника, повернути кредитні кошти, сплачуючи при цьому відсотки за користування, виходячи з відсоткової ставки 56 % річних, в порядку та строки, визначені договором.
За умовами Договору позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 606,67 гривень та сплату процентів, нарахованих банком на залишок основної суми боргу за кредитом щомісячно до 25 числа місяця наступного за звітним, починаючи з вересня 2020 року, шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок (а.с. 24).
Згідно з пунктами 4.3.1-4.3.4 Договору, позичальник зобов`язався належним чином виконувати всі умови цього договору та взяті на себе цим договором зобов`язання. У строки, обумовлені цим договором повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання за цим договором. У випадку порушення умов цього договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів нарахованих на фактичний залишок заборгованості за кредитом, комісійні винагороди, також сплатити неустойку (штрафні санкції), як це передбачено в договорі, а також відшкодувати банку в повному обсязі збитки. 
Відповідно до пункту 3.9.1. Договору, Банк має право у випадку, якщо будуть мати місце будь-які або всі можливі випадки невиконання позичальником взятих на себе обов`язків та недотримання умов передбачених договором, вимагати повернення суми кредиту та сплати процентів та інші нарахування у разі затримання сплати всіх нарахувань на один місяць.
Пунктом 3.9.2. Договору передбачено, що повернення кредиту та платежів, строк яких не настав, повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання такої вимоги від Банку. Сторони підтверджують, що термін повернення всієї суми кредиту, нарахованих процентів за його користування та інших платежів строк сплати яких не настав, що містяться у вимозі Банку, направленої позичальнику, є зміною терміну остаточного повернення кредиту. Сторони домовились, що такий строк починає відліковуватись з дати вручення позичальнику відправлення.
Пунктом 3.9.3 Договору про споживчий кредит визначено, що строк повернення кредиту є таким, що настав і позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі не пізніше наступного робочого дня після настання будь-якого із наступних випадків: 3.9.3.2 - прострочення виконання зобов`язань позичальника за цим договором щодо погашення заборгованості (у тому числі за кредитом та/або процентами та/або комісіями) на строк понад 58 календарних днів.
Пунктом 3.10. Договору визначено випадки зміни терміну остаточного повернення кредиту у зв`язку з настанням відкладальних обставин.
Відповідно до пункту 3.10.1. Договору, сторони, керуючись статтями 212, 611 ЦК України, домовились про зміну умов зобов`язання за цим договором, а саме: зміну терміну остаточного повернення кредиту у зв`язку з настанням вказаних в пункті 3.10.2. договору обставин (порушення зобов`язання позичальника за цим договором) (відкладальні обставини), зокрема: прострочення виконання зобов`язань позичальника за цим договором щодо погашення заборгованості на строк понад 58 календарних днів (підпункт 3.10.2.2. Договору) (а.с. 19-23).
Між тим, вказані умови договору, не можуть скасовувати, чи в інший спосіб невілювати, обов`язок банку попередньо повідомляти кредитоотримувача про бажання достроково повернути кредит та не позбавляють банк права вимагати сплати прострочених платежів за кредитним зобов`язанням. 
Так, за розрахунками Банку, та за інформацією з виписки з банківського рахунку відповідача встановлено, що після 22 січня 2021 року відповідач припинив вносити платежі, передбачені Договором на погашення кредитної заборгованості, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед банком, яка станом на 25 травня 2021 року складає 41 146 гривень 12 копійок (а.с. 13-14, 15-17). 
Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Правомірність договору, як правочину, презюмується. 
Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Виходячи з загальних умов, визначених статтями  526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання підлягає виконанню належними сторонам та у встановлений строк (термін).
Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 стаття 1048 ЦК України).
Правовими наслідками порушення зобов`язання згідно з пунктами 2, 3, 4 частини 1 статті 611 ЦК України є зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до кредитного договору № 211_094 укладеного 26 серпня 2020 року сторони в належній формі узгодили порядок, умови та строки виконання зобов`язання позичальником ОСОБА_1 та правові наслідки порушення зобов`язання.
Так умовами Договору, а саме пунктом 3.9., передбачено дострокове повернення кредиту за ініціативою Банку, коли мають місце будь-які або всі можливі випадки невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань та недотримання умов, передбачених цим договором. В цьому пункт зазначені випадки, коли кредитор має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та виписана процедура дострокового повернення отриманих в борг коштів, зокрема передбачено направлення Банком позичальнику письмової вимоги про повернення кредиту.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті).
Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування", у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Отже, цією нормою встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц відступила від попереднього висновку ВП ВС, викладеному у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц,та конкретизувала власний правовий висновок щодо порядку досудового повернення кредиту. 
ВП ВС визначила, що «якщо кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника і кредитодавець звертається до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) щодо направлення позичальнику повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».
Колегія суддів вказала, що якщо кредитор за вищевказаними наслідками бажає дострокового повернення всього кредиту, то повинен направити вимогу клієнту та повідомити його, що у випадку не погашення прострочки протягом 30 днів (60 днів за іпотекою) настане момент сплати всієї суми виданих коштів. Протягом вказаного строку позичальник може погасити вказану суму, що призведе до втрати чинності вимоги кредитора та, як наслідок, до повернення у графік платежів.
Отже, за відсутності факту направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав, – ні.
Крім того, боржник відповідно до приписів статті 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Перевіривши розрахунок заборгованості позичальника за кредитним договором та виписку з особового рахунку, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що з позичальника підлягає стягненню лише прострочена заборгованість, що станом на 25 травня 2021 року складає 9 384 гривні 23 копійки, з яких: 3 029 гривень 25 копійок – заборгованість за тілом кредиту; 5 859 гривень 13 копійок – заборгованість за процентами; 202 гривні 22 копійки – 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу; 141 гривня 82 копійки – 3% річних за несвоєчасне погашення процентів; 151 гривня – інфляційні втрати від прострочення погашення основного боргу та процентів.
За такого ОСОБА_1 зобов`язаний повернути вищевказану прострочену заборгованість по кредиту, сплатити прострочені проценти за користування кредитом та передбачені умовами договору платежі, що виникли станом на 25 травня 2021 року.
Будь-яких заперечень щодо позовних вимог Банку від відповідача до суду не надходило.
З огляду на зазначене колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, внаслідок неправильного застосування вищевказаних норм матеріального права, дійшов помилкового висновку щодо правової природи умов договору, на які посилався позивач як підставу своїх позовних вимог.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).
При зверненні до суду з позовом АТ «Державний ощадний банк України» сплатило судовий збір у розмірі 2 270 гривень та при подачі апеляційної скарги 3 402 гривні.
Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1 793 гривні 98 копійок. (задоволено вимоги на 22,8%).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Ощадбанк" задовольнити частково.
Заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про споживчий кредит № 211094 укладений 26 серпня 2020 року, яка виникла станом на 25 травня 2021 року у загальному розмірі 9 384 (дев`ять тисяч триста вісімдесят чотири) гривні 23 копійки, з яких: 3 029 гривень 25 копійок – заборгованість за тілом кредиту; 5 859 гривень 13 копійок – заборгованість за процентами; 202 гривні 22 копійки – 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу; 141 гривня 82 копійки – 3% річних за несвоєчасне погашення процентів; 151 гривня – інфляційні втрати від прострочення погашення основного боргу та процентів.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 1 793 (одна тисяча сімсот дев`яносто три) гривні 98 копійок судового збору за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення

Головуючий:                                        П.П. Лисенко  

    Судді:                                                Н.В. Самчишина 

Т.В.Серебрякова

___________________________________________________
Повний текст постанови складено 15 листопада 2021 року.