ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15794/21          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Григорович П.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

19 жовтня 2021 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Федотова І.В., 
          Коротких А.Ю.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» в особі філії Бурове управління «УКРБУРГАЗ» Акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ»   на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» в особі філії Бурове управління «УКРБУРГАЗ» Акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ»   до Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови, визнання протиправними дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії відповідача з винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 19.05.2021 у виконавчому провадженні № 4027726;
- визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про стягнення виконавчого збору від 19.05.2021 у виконавчому провадженні № 4027726 в сумі 724,84 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2021 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані дії та рішення є протиправними.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 20.06.2007, на підставі виконавчого листа №2-648, виданого 01.12.2006 Ярмолинецьким районним судом Хмельницької області, державним виконавцем відкрито виконавче провадження №4027726 з примусового виконання рішення суду про стягнення з ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» у рівних частинах на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 матеріальних збитків у розмірі 6748,41грн та витрат на правову допомогу у сумі 500 грн, а всього на суму 7248,41 грн.
Постановою державного виконавця від 29.06.2007 ВП №4027726 зупинено виконавче провадження відповідно до Закону України «Про заходи спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».
Ухвалою Ярмолинецького районного суду від 23.09.2020 у справі №689/1270/20 замінено сторону ВП №4027726 ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» її правонаступником AT «Укргазвидобування».
Платіжним дорученням від 02.10.2020 №334244 AT «Укргазвидобування» сплатило борг у сумі 7248,41 грн на рахунок Шевченківського РВДВС у місті Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ).
Постановою державного виконавця від 12.01.2021 ВП №4027726 поновлено зазначене виконавче провадження. 
Постановою від 19.05.2021 ВП №4027726 стягнуто з боржника виконавчий збір в розмірі 724,84 грн, що становить 10% від суми боргу.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) приймаючи постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №4027726, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV (у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження).
Частиною другою статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV встановлено, що державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п`ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Згідно з статтею 30 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитися, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк відповідно до статті 24 цього Закону (частина перша); якщо боржник у встановлений строк добровільно не виконав рішення, державний виконавець невідкладно розпочинає його примусове виконання (частина шоста).
Частиною першою статті 46 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV встановлено, що у разі невиконання рішення у строк, установлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом, а в разі невиконання рішення немайнового характеру в строк, встановлений для добровільного його виконання, з боржника після повного виконання рішення в тому ж порядку стягується виконавчий збір у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - громадянина і в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - з боржника - юридичної особи.
05.10.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №  606-XIV втратив чинність (крім статті четвертої, яка втратила чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII).
Відповідно до Розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження (пункт 6); виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (пункт 7).
За змістом наведених норм, положення Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, тому такі дії підлягають завершенню в порядку такого Закону. Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.
Спірне виконавче провадження розпочато на підставі Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Водночас, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 19.05.2021, тобто на підставі Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII.
Відповідно до статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови та вчинення державними виконавцем відповідних дій з її прийняття) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частина перша); виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга).
Частиною п`ятою статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII установлено, що виконавчий збір не стягується: за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню (пункт 1); у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини (пункт 2); якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (пункт 3); за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону (пункт 4); у разі виконання рішення приватним виконавцем (пункт 5); за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (пункт 6).
Згідно з ч. 9 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Як вже було зазначено вище, державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору, що становить 10 відсотків від суми боргу.
В свою чергу, позивач стверджує, що відповідач не мав правових підстав для стягнення виконавчого збору, оскільки державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом, в примусовому порядку суму не стягнув, водночас борг сплачено AT "Укргазвидобування" добровільно. При цьому, апелянт вказав правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 11.03.2020 справі № 2540/3203/18.
Однак, такі доводи апелянта є помилковими, позаяк статтю 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII викладено в новій редакції згідно з Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 №2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018.
Водночас, Великою Палатою Верховного Суду в справі № 2540/3203/18 надавалась правова оцінка постанові державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 03.08.2018 та здійснювалось тлумачення статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, за частиною другої якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. При цьому, "Прикінцеві та перехідні положення" Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 №2475 не містять особливостей введення в дію наведених змін, відповідно нова редакція статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII підлягає застосуванню з 28.08.2018.
На противагу наведеній нормі, у справі, що розглядається, станом на час виникнення спірних відносин з вчинення дій державним виконавцем та прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 19.05.2021 статтею 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (у редакції Закону України від 03.07.2018 №2475-VIII) передбачалось стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, незалежно від обставини сплати боржником боргу самостійно.
Також, колегія суддів звертає увагу, що сплата позивачем суми боргу відбулась після відкриття виконавчого провадження, що не може вважатись добровільним виконанням рішення суду, а є свідченням його виконання в рамках виконавчого провадження.
Отже, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів, тобто незалежно від обставин стягнення такої суми державним виконавцем чи перерахування стягуваної суми боржником самостійно.
Щодо посилання апелянта, як на підставу для скасування оскаржуваної постанови на частину 3 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" (постанові про стягнення виконавчого збору повинна передувати постанова про закінчення виконавчого провадження), колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відтак, зміст наведених норм дає підстави для висновку, що державний виконавець визначає суму виконавчого збору у постанові про відкриття виконавчого провадження, а у випадку повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) постанова про стягнення виконавчого збору має бути прийнята не пізніше наступного дня з дня наведених обставин. При цьому, останнє повноваження реалізується державним виконавцем, якщо виконавчий збір ще не стягнуто. Крім того, наведені норми дозволяють державному виконавцю вирішити питання про стягнення виконавчого збору як у постановах про відкриття виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження так і в окремій постанові, якою вирішується питання про стягнення виконавчого збору.
У даному випадку, виконавче провадження відкрито до набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII. Питання про розмір виконавчого збору вирішено державним виконавцем після поновлення виконавчого провадження, що не суперечить вимогам статті 40 цього Закону.
Також місцевим судом правильно враховано позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 19.09.2019 у справі № 420/1373/19 та від 20.11.2019 у справі №480/1558/19, згідно якої фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.
Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18, оскільки незважаючи на подібність правовідносин нормативне регулювання здійснювалось різними редакціями Закону України «Про виконавче провадження», правовідносини в цій справі врегульовані положеннями Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції після 28.08.2018). Також, колегія суддів вважає помилковими посилання позивача на правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 28.04.2020 у справі №520/11908/18, від 29.07.2020 у справі №1340/5050/18, від 24.10.2019 по справі № 580/1328/19 оскільки спір у цих справах відмінний від спору, який виник у даній справі, оскільки правовідносини виникли під час дії Закону № 1404-VIII у редакції, що діяла до 28.08.2018. 
Посилання позивача на невірний розрахунок виконавчого збору в оскаржуваній постанові, колегія суддів відхиляє, оскільки за виконавчим листом Ярмолинецького районного суду Хмельницької області з позивача належало стягнути всього 7248,41 грн, а не 2416,14 грн, на що вказує скаржник. Саме 7248,41 грн і було сплачено платіжним дорученням від 02.10.2020 №334244.
Щодо посилань позивача на постанову Верховного Суду від 05.10.2021 по справі № 640/18664/20, то колегія суддів зазначає таке.
У наведеному рішенні, Верховний Суд вказав, що належного розгляду справи судам попередніх інстанцій слід дослідити природу спірних правовідносин у рамках норм ст. 46 Закону № 606-XIV в редакції, яка була чинною на момент відкриття виконавчого провадження, а також надати оцінку доводам позивача щодо порушення правового порядку винесення оскаржуваної постанови у відповідності до ч. 3 ст. 40  Закону № 404-VIІI.
Так, доводам щодо порушення правового порядку винесення оскаржуваної постанови у відповідності до ч. 3 ст. 40  Закону № 404-VIІI судом надано вище.
Посилаючись на необхідність оцінки норм ст. 46 Закону № 606-XIV в редакції, яка була чинною на момент відкриття виконавчого провадження, Верховний Суд вказав, що положення ст. 46 Закону № 606-XIV в редакції, яка була чинною на момент відкриття виконавчого провадження, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами ст. 27 Закону №  1404-VІІІ в редакції, яка була чинною на момент винесення державним виконавцем постанови про стягнення з АТ «Укргазвидобування» виконавчого збору. Мотивуючи такий висновок суд касаційної інстанції послався на в рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №  1-7/99 (про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що виконавчий збір не є інструментом юридичної відповідальності особи за вчинення правопорушення, а є збором, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. 
Відтак, положення щодо неможливості зворотної дії законів у часі не поширюються на правовідносини, пов`язані із справлянням виконавчого збору.
Доводи про те, що позивачем не отримувалася постанова про відкриття виконавчого провадження, колегія суддів відхиляє як такі, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» в особі філії Бурове управління «УКРБУРГАЗ» Акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ»  залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          І.В. Федотов

Суддя          А.Ю. Коротких