П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  802/1594/16-а 
                                                           Головуючий суддя 1-ої інстанції - Богоніс Михайло Богданович   
                                   Суддя-доповідач -  Моніч Б.С.   
04 листопада 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Моніча Б.С. 
суддів:  Капустинського М.М.  Сапальової Т.В. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Довганюк В.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
31 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із заявою "Про судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі № 802/1594/16-а", у якій позивач посилаючись на статті 382, 383 КАС України просив:
- поновити строк звернення до суду із цією заявою, у зв`язку із карантинними обмеженнями;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача при виконанні рішення суду від 06 лютого 2020 року по справі № 802/1594/16-а, та порушення його прав, як стягувача;
- зобов`язати відповідача подати протягом 10 діб звіт про виконання судового рішення;
- винести окрему ухвалу щодо відповідача, відносно неналежного виконання судових рішень, що стало причиною звернення до ЄСПЛ.
В обґрунтування заяви позивач вказав, що рішення суду від 06 лютого 2020 року набрало законної сили у жовтні 2020 року, однак досі залишається невиконаним, що зумовлює необхідність вжиття заходів судового контролю за його виконанням.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року прийнято звіт Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06.02.2020 у справі № 802/1594/16-а.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Як встановлено із матеріалів справи, відповідно до пункту 5 рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 у справі "Яворовенко та інші проти України", де ОСОБА_1 є одним із заявників, постановлено, що:
а) упродовж трьох місяців держава Україна має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які підлягають виконанню та сплатити 2000 євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у додатку, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових витрат та інших з урахуванням будь-яких податків, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;
б) із закінченням зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
Згідно з Додатком до вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_1 підлягають виконанню:
- рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року;
- рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 березня 2006 року;
- рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16 жовтня 2006 року;
- рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 06 квітня 2007 року;
- рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року.
Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Медведєва О.В. від 13 серпня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 44360795 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України" та зобов`язано боржника добровільно виконати таке рішення у строк, встановлений Законом України "Про виконавче провадження" та Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
В свою чергу, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року у справі № 802/82/16-а, що набрала законної сили, встановлено, що Департаментом ДВС виконано рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі "Яворовенко та інші проти України" в частині, яка стосується виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 березня 2006 року, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16 жовтня 2006 року та рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 06 квітня 2007 року.
Окрім того, судом в даній постанові також зазначено, що заочне рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року у справі № 2-4319/06, яким стягнуто з ДАК "Укрресурси" на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за сумісництво посад за період з 01 березня 2002 року по 01 січня 2003 року з врахуванням компенсацій при інфляції за затримку розрахунку на суму 7564,50 гривень та зобов`язано відповідача звільнити ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера заводу "Модуль" з 01 грудня 2006 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з проведенням повного розрахунку по дату звільнення, було скасоване рішенням апеляційного суду Вінницької області від 11 вересня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 24 червня 2008 року.
Окремо рішенням адміністративного суду встановлено, що сума заборгованості, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 згідно з рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року та на виконання рішення ЄСПЛ, є визначеною (станом на жовтень 2015 року) і становить 1900147,03 грн.
При цьому, беручи до уваги факт виплати ОСОБА_1 коштів на загальну суму 711209,73 гривень, які входять в суму повного розрахунку при звільненні з ДАК "Укрресурси" станом на жовтень 2015 року, тобто в суму 1900147,03 гривень, останньому необхідно виплатити заборгованість в сумі 1188937, 30 грн.
Департаментом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Міністерства юстиції України було підготовлено та направлено до Державної казначейської служби України (далі - Казначейство) платіжне доручення № 7141 від 02 жовтня 2014 року на суму 32603,10 грн. (гривневий еквівалент 2000 євро згідно курсу Національного банку України) для перерахування коштів справедливої сатисфакції на особовий рахунок ОСОБА_1 .
Згідно виписки Казначейства списання коштів з рахунку Міністерства юстиції України на особовий рахунок ОСОБА_1 проведено 24 жовтня 2014 року.
Згідно вимоги державного виконавця від 03 жовтня 2014 року № 1481/16 Департаментом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Міністерства юстиції України було підготовлено та направлено до Казначейства платіжне доручення від 08 жовтня 2014 року № 7330 на суму 12387,28 грн. для перерахування заборгованості за рішеннями національного суду на особовий рахунок ОСОБА_1 . Згідно виписки Казначейства списання коштів з рахунку Мін`юсту на особовий рахунок ОСОБА_1 проведено 28 жовтня 2014 року.
Департаментом ДВС Мін`юсту України 15 серпня 2016 року сформовано вимогу державного виконавця № 65/23, якою розраховано пеню, у зв`язку з несвоєчасною сплатою державою-відповідачем належної суми (справедливої сатисфакції) заявникові в розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку (0,25%) плюс три відсотки з моменту закінчення трьохмісячного строку і до моменту повного розрахунку.
У вимозі зазначено, що кінцева дата виконання рішення Європейського суду з прав людини № 25663/02 від 17 липня 2014 року - 17 жовтня 2014 року, рішення № 25663/02 в частині виплати справедливої сатисфакції виконано 24 жовтня 2014 року в сумі 32603,10 грн. (еквівалент 2000 євро). Кількість днів затримки платежу - 7 днів. Сума пені - 32603,10:365х3,25% х 7 = 20,37 грн. Загальна сума пені, що підлягає сплаті - 20,37 грн.
Згідно платіжного доручення Міністерства юстиції України № 3225 від 22 серпня 2016 року ОСОБА_1 виплачена пеня в сумі 20,37 грн. та зарахована на його особистий рахунок 25 серпня 2016 року.
ОСОБА_1 не погоджуючись із нарахуванням пені за несвоєчасну виплату позивачу справедливої сатисфакції на виконання рішення Європейського суду з прав людини № 25663/02 06 жовтня 2016 року звернувся з адміністративним позовом до Вінницького окружного адміністративного суду про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів.
Ухвалою від 21 жовтня 2016 року адміністративний позов в частині позовних вимог залишено без розгляду.
Ухвалою від 21 жовтня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог закрито.
Ухвалою від 01 листопада 2016 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 802/1462/16-а.
Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2016 року без змін.
30 листопада 2016 року позивач не погоджуючись із ухвалами Вінницького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2016 року та ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року звернувся із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України.
07 грудня 2016 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача про поновлення провадження у справі, оскільки обставини, які слугували підставою для зупинення провадження у справі усунуті.
Ухвалою від 08 грудня 2016 року провадження у справі № 802/1594/16-а поновлено.
28 грудня 2016 року ОСОБА_1 подано заяву про збільшення позовних вимог. Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо несвоєчасного виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі № 25663/02 від 17 липня 2014 року, де позивач є одним із заявників.
Позивач зазначав, що пеня має бути нарахована з 17 жовтня 2014 року по 04 серпня 2016 року (остаточний розрахунок за рішенням національного суду).
На думку позивача, враховуючи, що ставка Європейського Центрального Банку для країн СНД складає - 10,5 % + 3 % (три відсоткові пункти), то сума пені має бути виплачена у розмірі 302 066,07 грн.
Таким чином, позивач вважає, що має бути сплачено пеню не тільки за несвоєчасну виплату справедливої сатисфакції за рішенням ЄСПЛ, а й за несвоєчасне виконання рішення національного суду, із застосуванням ставки Європейського Центрального Банку у розмірі 10,5 % + 3 % (три відсоткові пункти).
Відтак, в кінцевій редакції позовних вимог позивач просив: зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України усунути порушення його прав, шляхом перерахування пені в сумі 73347,28 гривень за прострочення виконання рішення Європейського суду з прав людини, а також стягнути з відповідача 10000 гривень справедливої сатисфакції у відшкодування моральної шкоди і понесених витрат, пов`язаних з лікуванням внаслідок протиправної бездіяльності відповідачів.
Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2016 року у задоволенні адміністративного позову в цій справі відмовлено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2016 року залишено в без змін.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 10 січня 2018 року відкрито провадження за виключними обставинами про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2017 року по справі № 802/1594/16-а.
Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2018 року провадження у справі № 802/1594/16-а зупинено до розгляду Верховними Судом заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2017 року.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2018 року, зокрема, заяву ОСОБА_1 в частині перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2017 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах передано на розгляд в порядку пункту 1 частини 1 статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2017 року відмовлено.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2019 поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2016 року.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року провадження у справі зупинено до одужання ОСОБА_1 .
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2019 року провадження у справі поновлено.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2016 року - без змін.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у роз`ясненні судового рішення.
Не погоджуючись із постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2016 року та постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду.
Постановою Верхового Суду від 05 грудня 2019 року постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2016 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції стало порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин. Зокрема суд касаційної інстанції поставив під сумнів правильність здійснення відповідачем на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 у справі "Яворовенко та інші проти України" розрахунку пені за прострочення виплати справедливої сатисфакції. Тому зазначив про необхідність вжиття судами під час нового розгляду додаткових заходів з метою обрахування розміру пені, в тому числі шляхом отримання від Національного банку України інформації щодо розміру граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діяла в період затримки виплати позивачу справедливої сатисфакції з 18 жовтня 2014 року по 24 жовтня 2014 року.
Згодом, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Однак, позивач не погоджуючись із розміром розрахованої суми несвоєчасної виплати справедливої сатисфакції на виконання рішення Європейського суду з прав людини № 25663/02 від 17 липня 2014 року оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року - без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року.
31 травня 2021 року до Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 звернувся з заявою "Про судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі № 802/1594/16-а", у якій позивач посилаючись на статті 382, 383 КАС України просив:
- поновити строк звернення до суду із цією заявою, у зв`язку із карантинними обмеженнями;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача при виконанні рішення суду від 06 лютого 2020 року по справі № 802/1594/16-а, та порушення його прав, як стягувача;
- зобов`язати відповідача подати протягом 10 діб звіт про виконання судового рішення;
- винести окрему ухвалу щодо відповідача, відносно неналежного виконання судових рішень, що стало причиною звернення до ЄСПЛ.
Ухвалою від 07 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 . Про судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі № 802/1594/16-а задоволено частково.
Зобов`язано Департамент подати до 22 червня 2021 року звіт про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 802/1594/16-а та призначено судове засідання з метою розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду на 15 липня 2021 року.
В частині вимог передбачених статтею 383 КАС України, а саме про визнання протиправною бездіяльності Департаменту при виконанні судового рішення від 06 лютого 2020 року та постановлення окремої ухвали з метою реагування на допущені ним порушення вимог закону заяву повернуто ОСОБА_1 .
У встановлений судом строк відповідачем подано звіт, у якому відповідач визнає покладений рішенням суду від 06 лютого 2020 року обов`язок сплатити в користь позивача 0 грн. 26 коп. та зазначає, що з метою вчинення дій та перерахування ОСОБА_1 коштів позивачу направлено лист від 14 червня 2021 року із проханням надати повні банківські реквізити для перерахування коштів.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції вказує, що невиконання відповідачем рішення суду у цій справі обумовлюється причинами пов`язаними із поведінкою позивача. При розгляді звіту Департаменту судом не здобуто доказів, які б свідчили про намір суб`єкта владних повноважень ухилитися від виконання судового рішення.
Відтак, із урахуванням норм статті 383 КАС України та висновків Верховного Суду у справі №560/523/16, за обставин встановлених при розгляді звіту Департаменту, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для накладення на керівника Департаменту штрафу, оскільки причини виникнення затримки у виконанні рішення суду не пов`язані із неправомірними, недобросовісними чи такими, що спрямовані на затримку виконання рішення суду від 06 лютого 2020 року рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи. Тому поданий Департаментом звіт повинен бути прийнятий судом.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на норми матеріального та процесуального права оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відхилення звіту відповідача та встановити йому 10-ти денний строк для подання звіту про виконання рішення суду у цій справі.
Позивач зазначає, що відповідач імітував свою діяльність, як то направив листи, для того щоб позивач надав свої банківські реквізити та перелік документів. Проте позивач зауважує, що такі документи відповідач уже має, адже раніше здійснював перерахунки коштів по інших рішеннях.
Вказує, що суд припустився помилки в тому, дійшовши висновків, що надання банківських реквізитів - обов`язок позивача і причина не виконання рішення, адже це суперечить нормам Закону. 
Відповідач, скористався правом подати до суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
При цьому вказує, що рішення суду на цей час залишається невиконаним. Однак висловив позицію, що причиною невиконання не можна вважати протиправну бездіяльність відповідача. Для добровільного виконання рішення від 06.02.2020 відповідачем надіслано позивачу листи від 14.06.2021 № 802/1594/16-а/20.1/23 та від 08.07.2021 № 802/1594/16-а/20.1/23 із проханням надати повні банківські реквізити в національній валюті для перерахування коштів з метою виконання рішення суду. Проте, позивач зловживаючи своїми правами відмовляється надати необхідну для перерахування коштів інформацію та не ініціює процедуру примусового виконання рішення суду від 06.02.2020 у справі № 802/1594/16-а. Тому відповідач вважає, що своєю бездіяльністю позивач створює ситуацію, за якої рішення суду не може бути виконане ані в добровільному, ані в примусовому порядку.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами положень статей 129 та 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною 2 та 3 статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні вимоги передбачені частинами 2-4 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Положеннями пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Європейської конвенції з прав людини, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Як неодноразово підкреслював Суд, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення.
Так, у рішенні по справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, суд зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу- у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. 
Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).
У справі "Сорінг проти Об`єднаного Королівства" від 07 липня 1989 року Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 стаття 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.
Порядок здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах встановлено статтею 382 КАС України.
Згідно частини 2 та 4 статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Статтею 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" № 1403-VIII від 02 червня 2016 року передбачено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках на приватних виконавців.
Поряд з цим суд здійснює контроль за виконанням судового рішення в порядку та на підставах, визначених нормами процесуального права.
З аналізу вищезазначених норм слідує, що судове рішення яке набрало законної сили може бути виконано відповідачем добровільно, а у випадку невиконання такого обов`язку примусово.
Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII визначено, що підставою для початку процедури примусового виконання рішення суду після набрання рішенням законної сили стягувач подає заяву про примусове виконання рішення.
Як встановлено із матеріалів справи, рішенням суду від 06 лютого 2020 року зобов`язано Департамент вчинити дії щодо виплати ОСОБА_1 пені, нарахованої як наслідок несвоєчасної виплати справедливої сатисфакції на виконання рішення Європейського суду з прав людини № 25663/02 від 17.07.2014, розмір якої із урахуванням виплачених сум становить 0 грн. 26 коп.
Окрім того судом перевірено, що на момент розгляду цього звіту присуджені судом кошти позивачу не виплачені.
При цьому, позивач вважає, що причиною невиплати коштів є протиправна бездіяльність відповідача, а тому просить накласти на керівника Департаменту штраф у порядку та розмірі передбаченому статтею 382 КАС України.
Так, частиною 1 статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В силу приписів частин 2, 3, 4 статті 382 КАС України, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З аналізу викладених норм убачається, що судовий контроль за виконанням судових рішень здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.
При цьому зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, або встановлення нового строку подання звіту, або накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є правом суду, а не його обов`язком.
Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 травня 2021 року у справі №9901/598/19.
Колегія суддів зазначає, що метою встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі є спонукання відповідача-суб`єкта владних повноважень до виконання рішення суду, ухваленого не на його користь, якщо таке рішення передбачає вчинення певних дій.
Водночас визначальним є те, чи існують достатні підстави вважати, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення, маючи реальну можливість його виконати.
Наслідком рішення суду від 06 лютого 2020 року стало виникнення у відповідача обов`язку вчинити на користь позивача дію щодо виплати коштів у сумі 0 грн. 26 коп.
Так, як вірно вказав суд першої інстанції, виплата присуджених позивачу коштів може відбуватися виключно у безготівковій формі.
При цьому, із наданих відповідачем разом із звітом про виконання судового рішення доказів встановлено, що для добровільного виконання рішення від 06 лютого 2020 року відповідачем надіслано позивачу листи від 14.06.2021 № 802/1594/16-а/20.1/23 та від 08.07.2021 № 802/1594/16-а/20.1/23 із проханням надати повні банківські реквізити в національній валюті для перерахування коштів з метою виконання рішення суду (а.с. 235, т. 4 та а.с. 10, т. 5).
Однак, позивач запитуваної інформації не надав, вважаючи що кошти повинні бути виплачені у межах виконавчого провадження ВП № 44360795, або ж на його рахунок зауважуючи при цьому про наявність у відповідача реквізитів його рахунків у зв`язку із перерахуванням коштів йому раніше.
Відносно цього колегія суддів зазначає, що з 05 серпня 2019 року в Україні введений міжнародний номер банкового рахунку, при цьому з часу останнього перерахування коштів позивачу пройшло більше трьох років, що вказує на неможливість перерахування даних коштів за колишніми реквізитами. А тому такі доводи позивача є необґрунтованими та безпідставними.
Отже, аналізуючи обставини які склалися у процедурі добровільного виконання рішення суду від 06 лютого 2020 року суд зазначає, що дії (бездіяльність) позивача унеможливлюють вчинення відповідачем дій кінцевим наслідком яких було б виплата позивачу присуджених коштів.
Попри існування незалежних від волі відповідача перешкод для добровільного виконання рішення суду, відповідач позбавлений правових підстав і його примусового виконання, адже Департамент не наділений повноваженнями ініціювати процедуру примусового виконання рішення суду ухваленого не на його користь, а в силу п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII, правом на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання наділений виключно позивач.
Колегією суддів встановлено, що виконавчий лист № 802/1594/16-а видано позивачу 18.03.2020 (а.с. 250, т. 4).
Виконавчий документ разом із заявою про відкриття виконавчого провадження позивач надіслав для виконання до органу Державної виконавчої служби. 
Однак у цей же час до Сьомого апеляційного адміністративного суду було подано апеляційні скарги на рішення суду від 06 лютого 2020 року.
При цьому ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2020 року поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження у справі. 
Як наслідок виконавчий лист № 802/1594/16-а від 18.03.2020 повернуто позивачу без прийняття до виконання, про що його повідомлено листом від 06.04.2020 (а.с. 251, т. 4).
Колегія суддів зауважує що повернення виконавчого листа не є перешкодою для повторного його пред`явлення до виконання, однак позивач таким своїм правом не скористався.
Позивач вказує, що обізнаний із правом повторно пред`явити до примусового виконання виконавчий лист № 802/1594/16-а від 18.03.2020, однак зазначає про відсутність наміру ініціювати відкриття виконавчого провадження вважаючи, що рішення суду повинно виконуватися у межах іншого виконавчого провадження - ВП 44360795.
Проте, пред`явлення виконавчого листа для його примусового виконання є правом позивача.
Однак позивач повинен проявляти зацікавленість та інтерес у тому, щоб ухвалене на його користь рішення суду від 06 лютого 2020 року було виконаним. 
Натомість позивач навпаки своєю поведінкою унеможливлює як добровільне так і примусове виконання ухваленого за його позовом рішення, наполягаючи на тому, що для його виконання необхідно відновити виконавче провадження ВП № 44360795.
Колегія суддів критично оцінює аргументи позивача про наявність підстав для виконання рішення суду від 06.02.2020 ухваленого у цій справі в межах виконавчого провадження ВП № 44360795 зазначаючи наступне.
Підстави для відновлення виконавчого провадження передбачені нормами Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII. 
Такою підставою зокрема є скасування у встановленому порядку постанови виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу (ст. 41 Закону № 1404-VIII).
При цьому, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Медведєва О.В. від 13.08.2014 відкрито виконавче провадження ВП № 44360795 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України".
13 вересня 2016 року органом ДВС прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 44360795 на підставі п. 8, ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" (у зв`язку з фактичним виконанням рішення).
Постанова від 13 вересня 2016 року про закінчення виконавчого провадження ВП №44360795 оскаржувалася позивачем до суду, однак рішенням суду від 31 жовтня 2016 року у справі № 802/1462/16-а відмовлено у задоволенні позову про її скасування. Рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року.
При вирішенні питання про відновлення виконавчого провадження органи ДВС повинні дотримуючись Конституційної норми діяти у чіткій відповідності із нормами Закону № 1404-VIII, а не довільно тлумачити підстави для відновлення виконавчого провадження, як зазначає позивач.
Отже, у зв`язку із тим, що позивачу було відмовлено у задоволені позову про скасування у встановленому порядку постанови виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП № 44360795, відтак відсутні підстави для відновлення виконавчого провадження ВП № 44360795 з виконання рішення ЄСПЛ.
Тому, позивач помилково вважає, що рішення суду у цій справі (від 06.02.2020) може бути підставою для відновлення виконавчого провадження ВП № 44360795.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачу слід врахувати, що його право на добровільне виконання рішення може бути реалізоване у випадку надання ним запитуваної інформації необхідної для здійснення безготівкового перерахунку коштів, а право на примусове виконання рішення - у спосіб пред`явлення до примусового виконання виданого йому виконавчого листа № 802/1594/16-а від 18.03.2020.
Відтак, невиконання відповідачем рішення суду у цій справі обумовлюється причинами пов`язаними із поведінкою позивача.
При розгляді звіту Департаменту суд враховує висновки Верховного Суду, які містяться у постанові 23.04.2020 у справі № 560/523/16 із аналогічного процесуального питання. Суд касаційної інстанції зазначив, що специфіка застосування штрафної санкції полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не забезпечено виконання судового рішення, та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює.
Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення суду, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для накладення на керівника Департаменту штрафу, оскільки причини виникнення затримки у виконанні рішення суду не пов`язані із неправомірними, недобросовісними чи такими, що спрямовані на затримку виконання рішення суду від 06.02.2020 рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи. Тому поданий Департаментом звіт повинен бути прийнятий судом.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено у пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судове рішення суду першої інстанції (ухвала) ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному судовому рішенні (ухвалі), у зв`язку з чим підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Відповідно до вимог статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 08 листопада 2021 року.

Головуючий	 	 	Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Капустинський М.М.    Сапальова Т.В.