Постанова
Іменем України
17 листопада 2021 року 
м. Київ
справа № 2-941/12 
провадження № 61-7208св19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», 
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,   
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців                                     від 08 грудня 2014 року у складі судді Данилюка М. І. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 березня 2019 року у складі колегії суддів: Литвинюка І. М., Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.,   
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2012 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -                             ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обгрунтований тим, що 27 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 11225235000, згідно з яким відповідач отримала кредит в іноземній валюті у розмірі                                 480 000,00 дол. США строком до 27 вересня 2028 року зі сплатою 10,5 % річних за користування кредитними коштами.
27 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 144773, згідно з яким відповідач поручився перед банком за належне виконання позичальником усіх його зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту від 27 вересня 2007 року № 11225235000.
Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором 13 січня 2012 року банк направив позичальнику та поручителю вимоги                                                    № 132-4/01-29/Д та № 132-4/01-28/Д про погашення простроченої заборгованості                    у розмірі 33 413,44 дол. США протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення. У разі не усунення порушень на 32-й день з дня отримання вимоги, за відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41-го календарного дня з дати відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту, банк вважає термін повернення кредиту таким, що настав, а кредит - обов'язковим до повернення.
У зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору станом                                     на 24 лютого 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 483 056,38 дол. США, з яких: за кредитом - 444 814,66 дол. США; за простроченими траншами згідно                              з графіком погашення кредиту - 6 446,43 дол. США; за простроченими процентами за користування кредитними коштами - 31 795,29 дол. США; пені - 1 726,37 дол. США.
Просило стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 872 459,84 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної, касаційної  інстанцій 
Справа розглядалася судами неодноразово.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 травня 2012 року позов задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 27 вересня 2007 року № 11225235000 у розмірі 483 056,38 дол. США, що еквівалентно                                3 858 171,31 грн, неустойку за порушення зобов`язань - 500,00 грн, пеню за порушення термінів повернення кредиту - 1 726,37 дол. США, що еквівалентно                    13 788,53 грн, а всього 3 872 459,84 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 червня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 травня 2012 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 червня 2014 року задоволено частково заяву ПАТ «УкрСиббанк» про забезпечення позову, накладено арешт на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 , у межах суми платежу                         в розмірі 3 872 459,84 грн.
З урахуванням збільшених позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором                   від 27 вересня 2007 року № 11225235000 в розмірі 639 694,43 дол. США, що еквівалентно 9 256 800,61 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь                                      ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 27 вересня 2007 року № 11225235000 в розмірі 639 694,43 дол. США, що еквівалентно 9 256 800,61 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконала, що є підставою для стягнення з неї та поручителя солідарно кредитної заборгованості. 
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 02 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_3 , відхилено, рішення Шевченківського районного суду                    м. Чернівців від 08 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 02 квітня 2015 року залишено без змін.
16 квітня 2015 року Шевченківський районний суд м. Чернівці видав виконавчі листи № 941/12 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь                               ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором  від 27 вересня 2007 року № 11225235000 у розмірі 639 694,43 дол. США, що еквівалентно 9 256 800,61 грн; судового збору - 3 654,00 грн; витрат на розміщення оголошень у пресі -                                         1 290,00 грн.
02 листопада 2017 року відповідач ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року та ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 червня 2014 року. Водночас подав заяву поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що строк пропущений з поважних причин, оскільки на час звернення                                    ПАТ «УкрСиббанк» з позовом до суду ОСОБА_2 перебував у СІЗО, копію позовної заяви та оскаржуваних судових рішень суд йому не направляв. За наслідками розгляду апеляційної скарги просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року та ухвалити у справі нове рішення про відмову в позові; допустити поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року та стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» на його користь 32 806,05 грн; скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 червня 2016 року та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В апеляційній скарзі посилався на те, що 27 вересня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно з пунктом 1.5 якої, пункт 10.2 основного договору доповнено новим абзацом такого змісту: «У випадках настання обставин: передбачених підпунктами «а», «б» пункту 5.2 договору процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до пункту 1.3.1 договору; передбачених підпунктом «в» пункту 5.2 договору процентна ставка за договором збільшується не більше, ніж на 10 % для кредитів у національній валюті та не більше, ніж на 5 % для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє згідно з пунктом 1.3.1 договору; передбачених підпунктом «г» пункту 5.2 договору процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на рівні діючих процентних ставок банку за програмами кредитування».
Встановлення додатковою угодою між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1                                            від 27 вересня 2007 року № 1 можливості установлення банком конкретних розмірів процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних обставин, зокрема: подвійної процентної ставки, процентної ставки, збільшеної не більше ніж на 10 % для кредитів у національній валюті та не більше ніж на 5% для кредитів в іноземній валюті, та процентної ставки на рівні чинних процентних ставок банку за програмами кредитування призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а тому вважав, що правовідносини між ним та ПАТ «УкрСибанк» припинені відповідно до частини першої статті 559 ЦК України.
19 грудня 2017 року Апеляційний суд Чернівецької області за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 ухвалив три судові рішення щодо кожної з вимог апеляційної скарги.
Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду                                     м. Чернівці від 08 грудня 2014 року задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року скасовано в частині стягнення                з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором. У позові ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Скасовано ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 02 квітня 2015 року у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором.
Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року задоволено заяву ОСОБА_2 про поворот виконання рішення суду першої інстанції. Здійснено поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором. У порядку повороту виконання рішення суду стягнено з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 32 806,05 грн.
Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 червня 2014 року про забезпечення позову.
Додатковою постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня 2018 року відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат. Стягнено з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 019,41 грн.
Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану через представника ОСОБА_3 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 червня 2014 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року щодо забезпечення позову залишено без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівців від 24 червня 2014 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року щодо забезпечення позову залишено без змін. Касаційні скарги ПАТ «УкрСиббанк» на постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року щодо перегляду рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців                 від 08 грудня 2014 року щодо вирішення заяви ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року, а також на додаткову постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня 2018 року про розподіл судових витрат задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року (щодо перегляду рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 грудня 2014 року) скасовано, справу у частині вирішення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року (щодо вирішення заяви ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців                         від 08 грудня 2014 року) та додаткову постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 05 квітня 2018 року скасовано, питання про поворот виконання рішення суду та розподіл судових витрат направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 04 березня 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року залишено без змін. У задоволенні заяви ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року та ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат відмовлено. 
Залишивши без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що укладення додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 27 вересня 2007 року не призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя                        ОСОБА_2 без згоди останнього, оскільки сторони ще до укладення та підписання кредитного договору погодили його умови, з чим вони погодилися.Зміна без згоди поручителя умов основного договору, не пов'язаних зі збільшення обсягу його відповідальності, не призводить до припинення таких правовідносин. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Закон України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) не поширюється на правовідносини, що виникають при укладенні договору поруки. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 02 квітня 2015 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ                                           від 30 червня 2015 року та постанову Чернівецького апеляційного суду                                          від 04 березня 2019 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суди не звернули уваги на те, що відсотки, нараховані відповідно до пункту 1.3.1. та збільшені відповідно до пункту 1.5. додаткової угоди, є платою за користування кредитними коштами та регулюються статтею 536 ЦК України, а відсотки, передбачені пунктом 8.1., є неустойкою та регулюються статтею 549 ЦК України. Позивач визнав той факт, що відбулося збільшення розміру відсоткової ставки як плати за користування кредитними коштами, а не розміру неуйстоки. Відповідно до пункту 8.1 кредитного договору не вбачається, що позичальник і кредитор погодили формули підвищеної процентної ставки у разі настання обставин, передбачених вказаним пунктом. Відповідна умова договору не передбачала нарахування збільшеної відсоткової ставки і не свідчить, що поручитель погодився забезпечувати зобов`язання зі збільшеною відсотковою ставкою. Отже, висновок суду апеляційної інстанції про те, що заявнику було відомо та він погодився з умовами пункту 8.1. кредитного договору, підписавши 27 вересня 2007 року договір поруки, є помилковим. 
Суд апеляційної інстанції, залишивши без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , не зазначив мотивів відхилення доводів апеляційної скарги, чим порушив частину першу статті 382 ЦПК України. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, порушивши вимоги статті 417 ЦПК України, не дотримався вказівок Верховного Суду та не встановив фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, а саме зміст пункту 8.1. кредитного договору та не з`ясував, чи було погоджено з поручителем збільшення процентної ставки. 
Суд апеляційної інстанції не зазначив, на підставі яких доказів він дійшов висновку про те, що «сторонами ще до укладення та підписання договору були погоджені його умови». У матеріалах справи відсутні докази того, що поручитель був повідомлений про укладення 27 вересня 2007 року додаткової угоди та надав свою згоду на підвищення процентної ставки. 
Отже, суд апеляційної інстанції не виконав вимоги статей 2, 89, 382 ЦПК України, що призвело до порушення процесуальних прав ОСОБА_2 та є підставою для скасування судових рішень. 
Також суди не дослідили всі істотні умови кредитного договору, не з'ясували розмір заборгованості за кредитним договором та період, за який вона нарахована, не встановили періоду нарахованих позичальнику процентів за користування кредитними коштами та їх відповідність закону та умовам договору. Суд першої інстанції взагалі не навів мотивів, на підставі яких він дійшов висновку про задоволення позову. Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суди належним чином не дослідили подані сторонами докази, не перевірили їх та не оцінили в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами. 
Задовольнивши позов, суди не врахували практику Великої Палати Верховного Суду у  постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, в яких вказано, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка встановлює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Оскільки у 2012 році позивач реалізував своє право на дострокове стягнення заборгованості, то з моменту пред`явлення позову право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися. Однак всупереч вказаному позивач продовжував нараховувати проценти, а суди не перевірили законність та обґрунтованість такого нарахування. Отже, суди неправильно застосували статті 623 та 1050 ЦК України. 
Також, ухваливши рішення у справі, суди не встановили, чи дотримався позивач порядку набуття права на дострокове повернення боргу. Недотримання процедури дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором не покладає на позичальника та поручителя будь-яких зобов`язань щодо дострокового повернення будь-яких сум, які, на думку кредитора, підлягають сплаті, крім тих, які підлягають сплаті на час пред`явлення вимоги.      
Суди проігнорували доводи заявника про те, що пеня, нарахована банком, може стягуватися лише у національній валюті, оскільки в договорі чітко визначено, що пеня стягується в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу. 
Суди порушили право заявника на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.   
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 в частині оскарження ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 02 квітня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ                                         від 30 червня 2015 року відмовлено. Відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 грудня 2014 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 березня 2019 року та витребувано матеріали справи.
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.
 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційну скаргу у цій справі подано у квітні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 27 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11225235000, згідно з яким остання отримала кредит у іноземній валюті у розмірі 480 000,00 дол. США на строк до 27 вересня 2028 року зі сплатою за використання коштів у межах установленого строку кредитування процентної ставки у розмірі 10,5 % річних.
27 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 144773, згідно з яким останній поручився перед банком за належне виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 27 вересня 2007 року № 11225235000.
Відповідно до пункту 2.1 договору поруки кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення змін.
Згідно з пунктом 10.2 договору про надання споживчого кредиту № 11225235000 сторони передбачили, що відповідно до статті 651 ЦК України протягом дії договору, банк відповідно до умов пункту 1.3.1. договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання будь-якої з наступних обставин, а саме: а) порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто належного виконання умов цього договору та/або договорів, за якими надано забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором) та/або б) погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних щодо дотримання позичальником кредитної дисципліни, тобто своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобов`язань, передбачених цим договором, та/або в) здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни в грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5 відсотків порівняно з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); підвищення ставки на три відсоткових пункту за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього Договору чи останнього перегляду процентної ставки.
Водночас сторони обумовили, що при настанні будь-якої із обставин, передбачених частиною першою пункту 10.2 договору, банк може збільшити розмір процентної ставки за договором у такому порядку:
- банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомляє банку при зміні адреси;
- такий новий розмір процентної ставки за цим договором починає застосовуватись з дати, що буде вказана у повідомленні банку до позичальника без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору.
Суди встановили, що 27 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно з пунктом 1.5 якої пункт 10.2 (примітка: в умовах додаткової угоди помилково зазначено «пункт 5.2.») кредитного договору доповнено новим абзацом такого змісту: «У випадках настання обставин:
- передбачених підпунктами «а», «б» пункту 10.2 договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної облікової ставки, що діє відповідно до пункту 1.3.1 договору;
- передбачених підпунктом «в» пункту 10.2 договору - процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10 % для кредитів у національній валюті та не більше ніж на 5 % для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє згідно з пунктом 1.3.1 договору;
- передбачених підпунктом «г» пункту 10.2 договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на рівні діючих процентних ставок банку за програмами кредитування».
Суд апеляційної інстанції встановив, що згідно з пунктом 8.1 основного кредитного договору від 27 вересня 2007 року у випадку порушення зобов`язання позичальником у частині не сплати чергового ануїтентного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому, ніж передбачено цим договором, на прострочену суму основного боргу банк нараховує підвищені проценти в розмірі діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу.
З цими умовами договору поручитель був ознайомлений та погодився, підписавши           27 вересня 2007 року договір поруки.
Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором                               ПАТ «УкрСиббанк» здійснював нарахування процентів за користування кредитом за ставкою 10,5 %, а на прострочену позичальником суму основного боргу нараховував проценти за ставкою збільшеною вдвічі 21 % (10,5 % х 2).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою, як одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 ЦК України).
Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 547 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України (тут і далі у редакції на час виникнення спірних правовідносин) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так                    і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша,                                          друга статті 553 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. 
До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
Отже, у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.
Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 2-588/10 (755/18438/16-ц), провадження № 14-275цс19.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Разом з тим відповідно до частини третьої статті 651 ЦК України договором або законом може бути передбачено також право сторони договору відмовитися від договору в повному обсязі або частково, тобто розірвати або змінити договір на власний розсуд на підставі одностороннього правочину.
Особливістю одностороннього правочину є те, що такий правочин як юридичний факт здійснюється за волевиявленням однієї особи, однак може спричиняти відповідні правові наслідки (породжувати обов`язки) для інших осіб, коли це випливає зі спеціальних положень законодавства.
Згідно з абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його                              у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацією шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб.
Частина перша статті 559 ЦК України передбачає спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя.
Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.
Відповідно до частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не впливає зі звичаїв ділового обороту.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18, провадження № 12-7гс20.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про необхідність стягнення солідарно з відповідачів відповідно до частини першої статі 554 ЦК України заборгованості за кредитом, відсотків за його користування, а також пені, передбаченої кредитним договором, оскільки укладення додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 27 вересня 2007 року не призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя ОСОБА_2 без згоди останнього, у зв`язку з тим, що сторони ще до укладення та підписання договору погодили його умови.
Верховний Суд не погоджується з цими висновками, з огляду на таке.
Суди встановили, що згідно з пунктом 8.1 основного кредитного договору                                  від 27 вересня 2007 року у випадку порушення зобов'язання позичальником у частині не сплати чергового ануїтентного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому, ніж передбачено цим договором, на прострочену суму основного боргу банк нараховує підвищені проценти в розмірі діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. 
З такими умовами основного договору поручитель був ознайомлений та погодився, підписавши 27 вересня 2007 року договір поруки. ОСОБА_2 , виступивши поручителем за договором поруки, який є забезпечувальним договором до кредитного договору, відповідно до статті 546 ЦК України погодився з усіма умовами кредитного договору, і діє така порука до повного виконання зобов`язальних правовідносин, які склалися між банком та ОСОБА_1 .
Також 27 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого                            є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно з пунктом 1.5 якої пункт 10.2 (примітка: в умовах додаткової угоди помилково зазначено «пункт 5.2.») кредитного договору доповнено новим абзацом такого змісту: «У випадках настання обставин:
- передбачених підпунктами «а», «б» пункту 10.2 договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної облікової ставки, що діє відповідно до пункту 1.3.1 договору;
- передбачених підпунктом «в» пункту 10.2 договору - процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10 % для кредитів у національній валюті та не більше ніж на 5 % для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє згідно з пунктом 1.3.1 договору;
- передбачених підпунктом «г» пункту 10.2 договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на рівні діючих процентних ставок банку за програмами кредитування».
Суд апеляційної інстанції встановив, що згідно з довідкою-розрахунком заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» здійснював нарахування процентів за користування кредитом за ставкою 10,5 %, а на прострочену позичальником суму основного боргу нараховував проценти за ставкою збільшеною вдвічі 21 %                     (10,5 % х 2). 
Верховний Суд виходить з того, що відповідно до пункту 8.1 основного кредитного договору не випливає, що позичальник і кредитор погодили формули підвищеної процентної ставки уразі настання обставин, передбачених вказаним пунктом. Відповідна умова договору не передбачала нарахування збільшеної відсоткової ставки і не свідчить, що поручитель погодився забезпечувати зобов`язання зі збільшеною відсотковою ставкою. 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що у пункті 8.1 основного кредитного договору взагалі не зазначено розміру підвищенної процентної ставки, лише стоїть «___ %».
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушивши вимоги статті 417 ЦПК України, не дотримався вказівок Верховного Суду та не встановив фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, а саме зміст пункту 8.1. кредитного договору та не з`ясував, чи було погоджено з поручителем збільшення процентної ставки. 
Отже, немає підтвердження того, що заявнику було відомо та він погодився з умовами пункту 8.1. основного кредитного договору, а саме щодо нарахування підвищеної процентної ставки, підписавши 27 вересня 2007 року договір поруки, позивач доказів на підтвердження цього не надав. 
Оскільки додаткова угода, яка передбачала підвищену процентну ставку, укладена                       в один день з основним кредитним договором та договором поруки без зазначення часу їх укладення, у зв`язку з цим не можливо встановити чи на момент підписання ОСОБА_2 договору поруки банк погодив умови додаткової угоди з позичальником. 
Суд апеляційної інстанції, зазначивши, що «сторонами ще до укладення та підписання договору були погоджені його умови», не зазначив, на підставі яких доказів він дійшов такого висновку. У матеріалах справи відсутні докази того, що поручитель був повідомлений про укладення 27 вересня 2007 року додаткової угоди та надав свою згоду на підвищення процентної ставки, що призвело до порушення процесуальних прав ОСОБА_2 та є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. 
Враховуючи викладене, установивши, що зобов`язання за кредитними зобов`язаннями боржника збільшено без погодження з поручителем, суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з боржника та поручителя спірних сум, оскільки порука за договором від 27 вересня 2007 року                 № 144773 є припиненою відповідно до частини першої статті 559 ЦК України.
Доводи касаційної скарги щодо недоведеності факту видачі кредиту, Верховний Суд відхиляє, оскільки ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 02 квітня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2015 року, встановлено факт отримання коштів ОСОБА_1 , тому відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України є преюдиційними і не підлягають доведенню.
Безпідставними є доводи касаційної скарги щодо порушення банком статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на таке.
Порука є способом забезпечення зобов`язань боржника перед кредитором і має похідну правову природу від правовідносин, що виникають з кредитного договору. Поручитель за змістом договору поруки не є споживачем послуг банку з кредитування, а, навпаки, є особою, яка своєю відповідальністю забезпечує відповідальність боржника у договорі споживчого кредиту, тобто споживача.
Договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов`язку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії.
Отже, ОСОБА_2 як поручитель, не може бути у договорі поруки як споживач послуг банку, тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закон України «Про захист прав споживачів».
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частинами першою - третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувані судові рішення скасувати в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. В іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі  колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 березня 2019 року в частині позовних вимог до  ОСОБА_2 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
У позові Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2  про стягнення заборгованості відмовити.
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 грудня 2014 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набираєзаконної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
Судді:                                                                                                           І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
                                                                                                                      С. О. Погрібний
                                                                                                                      В. В. Яремко