Ухвала
іменем України
18 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 761/41624/17
провадження № 51-3035 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100100011552, щодо 
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Лисичанська Луганської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2                  ст. 187 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією належного йому на праві власності майна. 
На підставі ст. 72 КК зараховано засудженому у строк покарання попереднє ув`язнення, починаючи з 02 листопада 2017 року. 
Запобіжний захід щодо засудженого залишено у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
Вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні. 
Згідно з вироком ОСОБА_4 , будучи раніше судимим, зокрема за ч. 2 ст. 187 КК, маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, знову вчинив умисний злочин за таких обставин.
Так, ОСОБА_4 , маючи у користуванні автомобіль марки «Daewoo» моделі «Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 29 вересня 2017 року приблизно о 00:05, перебуваючи за адресою: вул. Січових Стрільців, 37/41, м. Київ звернув свою увагу на раніше невідомого йому громадянина ОСОБА_5 , який у той момент стояв на тротуарі та намагався зупинити автомобіль таксі. ОСОБА_4 вирішив зупинитись та підвезти раніше йому незнайомого ОСОБА_5 до місця проживання останнього за адресою:                  АДРЕСА_2 .
Рухаючись у цьому напрямку, ОСОБА_4 побачив в ОСОБА_5 цінні речі, після чого у нього виник злочинний умисел, спрямований направлений на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом нападу, поєднаного із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, ОСОБА_4 , будучи особою яка раніше вчинила розбій, 29 вересня 2017 року приблизно о 00:25 під`їхав до будинку № 6 по вул. Академіка Щусєва у м. Києві, де зупинив автомобіль. Після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, дочекався поки потерпілий вийде з автомобіля та дістане свої речі з багажного відсіку вищевказаного автомобіля, перебуваючи біля вказаного будинку, цього ж дня близько 00:30, підійшовши ззаду до потерпілого та діючи умисно, з метою заволодіння майном останнього, завдав йому одного удару кулаком правої руки в ділянку правої скроневої частини голови, здійснивши напад з метою заволодіння чужим майном із застосуванням фізичного насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я                    ОСОБА_5 , від якого потерпілий утратив свідомість та впав на землю. Після цього, скориставшись непритомним станом потерпілого, ОСОБА_4 незаконно заволодів належним йому майном, а саме: мобільним телефоном марки Хіаоті «Redmi Note 4» вартістю 5100 грн із сімкарткою оператора мобільного зв`язку «ВФ Україна», яка матеріальної цінності не становить та на рахунку якої грошові кошти відсутні, й грошовими коштами в сумі 4500 грн, а всього ОСОБА_4 шляхом вчинення розбійного нападу незаконно заволодів майном ОСОБА_5 на загальну суму 9600 грн, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник та розпорядився ним на власний розсуд.
У результаті вказаних протиправних дій ОСОБА_5 було спричинено тілесне ушкодження – забійна рана в тім`яно-скроневій ділянці голови справа, яка утворилася внаслідок однократної ударної дії тупого твердого предмета та належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Таким чином, ОСОБА_4 учинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.
Київський апеляційний суд ухвалою від 14 березня 2019 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року щодо ОСОБА_4 залишив без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок суворості, просить змінити вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року, а його дії перекваліфікувати з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК і призначити покарання відповідно до санкції цієї частини статті, у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації належного йому на праві власності майна.
Вважає, що у його діях відсутні ознаки розбою, натомість вчинене ним діяння необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 186 КК як грабіж, поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Також вважає визначену йому міру покарання надмірно суворою.
Таким чином, на думку засудженого, постановлені судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
Крім того, засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі порушив питання про поновлення йому строку на касаційне оскарження вищезазначених судових рішень.
Мотиви Суду
Стосовно клопотання засудженого ОСОБА_4 про поновлення йому строку на касаційне оскарження судових рішень колегія суддів виходить з нижченаведеного.
Так, за приписами ч. 2 ст. 426 КПК касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, – в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
З копій судових рішень убачається, що засуджений ОСОБА_4 під час проголошення ухвали апеляційного суду перебував під вартою, а тому перебіг строку на касаційне оскарження для нього розпочинається з дня вручення йому копії ухвали апеляційного суду.
Як установлено з матеріалів провадження за скаргою, копію ухвали Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва надіслав засудженому на його запит лише 30 вересня 2021 року, ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№ 35)» її отримала 27 жовтня 2021 року (згідно з відбитком штемпеля на супровідному листі), а засудженому вручено 28 жовтня 2021 року (за розпискою на звороті цього супровідного листа).
Зазначене свідчить, що засуджений ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду                            у встановлений законом строк, а тому необхідності поновлювати йому строк на касаційне оскарження немає.
Разом з тим, перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,                  а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Твердження засудженого ОСОБА_4 щодо неправильної кваліфікації його дій за                    ч. 2 ст. 187 КК є безпідставними.
Як вбачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, та про правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону суд зробив із додержанням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.
Зокрема, відповідний висновок, незважаючи на невизнання ОСОБА_4 своєї вини у пред`явленому обвинуваченні, суд зробив на підставі аналізу показань потерпілого ОСОБА_5 , який чітко вказав на ОСОБА_4 як на особу, котра вчинила розбій стосовно нього та заволоділа його майном, та інших письмових доказів у кримінальному провадженні, які пов`язані між собою, зокрема даних: протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 29 вересня 2017 року, в якому потерпілий виклав обставини вчинення щодо нього злочину, зазначив обсяг майна, яким заволодів ОСОБА_4 під час розбійного нападу, вказуючи, що в нього було викрадено 4500 грн та мобільний телефон марки «Redmi»; протоколу огляду місця події від 29 вересня 2017 року, дані якого визначають місце вчинення злочину – ділянки місцевості між будинками № 6 та № 8 на вул. Щусєва в м. Києві, під час огляду якої були виявлені сліди речовини бурого кольору, схожі на кров; протоколу огляду місця події від 06 жовтня 2017 року складений за результатами огляду автомобіля марки «Daewoo» моделі «Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на якому обвинувачений перевозив потерпілого; протоколу проведення слідчого експерименту від 05 жовтня 2017 року, відповідно до якого під час слідчої дії потерпілий указав на місце та обставини вчинення стосовно нього розбійного нападу, зазначив обсяги майна, яким заволодів ОСОБА_4 ; протоколу проведення слідчого експерименту від 06 жовтня 2017 року з відеозаписом до нього, згідно з яким підтверджується час та місце вчинення злочину, обставини вчинення розбійного нападу; копії гарантійного талона № 26531, що підтверджують належність потерпілому мобільного телефону марки «Redmi», ІМЕІ НОМЕР_2 та вартість телефону в сумі 5100 грн; протоколу огляду від 06 жовтня 2017 року, згідно з яким оглянуто вищезазначений телефон, належний потерпілому та вилучений у ОСОБА_4 ; висновку експерта № 2712 у якому визначено ступінь тяжкості заподіяного потерпілому ОСОБА_5 тілесного ушкодження, його локалізація та встановлено приблизний строк нанесення, що збігається з датою вчинення злочину, – 29 вересня 2017 року. Висновок містить дані про те, що спричинене потерпілому тілесне ушкодження – забійна рана в тім`яно-скроневій ділянці голови справа, утворилася внаслідок однократної ударної дії тупого твердого предмета та належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за строком його виникнення може відповідати терміну 29 вересня 2017 року; протоколу пред`явлення особи для впізнання від 06 жовтня 2017 року та фототаблицями до нього, згідно з яким потерпілий указав на обвинуваченого ОСОБА_4 як на особу, що вчинила щодо нього розбійний напад; відеозапису проведення впізнання, який міститься на диску; постанови від 06 жовтня 2017 року, відповідно до яких диски із записом слідчого експерименту та впізнання визнані речовими доказами, й іншими наведеними у вироку доказами.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані, як вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого особою, яка раніше вчиняла розбій.
Зазначені у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та в сукупності доводять винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, й об`єктивних підстав недовіряти їм немає.
Крім того, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким, конкретні обставини справи, його ставлення до вчиненого, що фактично полягає у невизнанні вини, дані, які характеризують його особу, те, що він є особою, яка має судимість за аналогічний злочин, працював, на спеціальних обліках не перебуває. При цьому обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд не встановив.
Враховуючи наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення                    ОСОБА_4 та запобігання вчиненню ним нових злочинів можливе лише з призначенням покарання у виді позбавлення волі в межах, ближчих до мінімальних, визначених відповідною частиною санкції статті, із застосуванням конфіскації майна, що належить на праві власності засудженого.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Із долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, дав належну оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_4 , які є майже аналогічними доводам у його касаційній скарзі, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення залишив вирок без зміни. 
Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, за обставин, установлених судом, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив разом з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення. 
Так, апеляційний суд, посилаючись на показання потерпілого, дані протоколів слідчих дій та даних висновку експерта, зазначив, що висновки суду першої інстанції щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 187 КК за обставин, зазначених у вироку, всупереч доводам апелянтів, відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на доказах, які зібрані у справі та достовірність яких не викликає сумнівів.
При цьому суд апеляційної інстанції правомірно акцентував на тому, що не знайшли свого підтвердження доводи стосовно неправильної кваліфікації дій засудженого за       ст. 187 КК, оскільки відповідно до пунктів 8, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 12 «Про судову практику в справах про корисливі злочини проти приватної власності» під розбоєм слід розуміти відкритий напад з метою заволодіння майном громадян, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Небезпечне для життя чи здоров`я потерпілого насильство – це заподіяння йому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або короткочасну втрату працездатності, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.
Також, згідно з висновком Верховного Суду України у справі № 5-35кс13 від 14 листопада 2013 року, розбій є окремим спеціальним різновидом суспільно небезпечного діяння проти власності, яке складається з двох нерозривних, взаємозалежних дій: нападу і насильства. У розбої напад завжди пов`язаний із насильством або погрозою його застосування. У більшості випадків під час розбою особа діє раптово і несподівано. Насильство, як правило, є інтенсивним. Особа, яка його застосовує або погрожує ним, перебуває в агресивно-насильницькому стані, тобто у стані готовності застосувати насильство, небезпечне для життя та здоров`я особи, на будь-якому етапі злочинної поведінки. Такий стан і характер дій нападника по суті є тими ознаками, які, навіть за відсутності реального застосування насильства, свідчать про розбій.
А як установив суд, під час вчинення нападу на потерпілого ОСОБА_4 погрожував фізичною розправою та вчиняв щодо нього насильницькі дії, внаслідок яких потерпілий отримав легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, що свідчить про правильну кваліфікацію дій ОСОБА_4 .
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що механізм, характер та тяжкість отриманих потерпілим тілесних ушкоджень місцевий суд оцінив правильно, адже відповідно до висновку експерта № 2712 на момент первинного звернення за медичною допомогою у потерпілого мало місце тілесне ушкодження, а саме забійна рана в тім`яна-скроневій ділянці справа. Характер та морфологічні властивості виявленого ушкодження свідчать про його утворення внаслідок однократної ударної дії тупого твердого предмета, ушкодження належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. За строком виникнення ушкодження може відповідати даті 29 вересня 2017 року, а саме даті вчинення засудженим нападу на потерпілого. А тому доводи ОСОБА_4 про протилежне, слушно визнано безпідставними та необґрунтованими.
Колегія суддів апеляційного суду правильно погодилася з покаранням, призначеним ОСОБА_4 місцевим судом, оскільки врахувавши характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, його ставлення до вчиненого (зокрема, невизнання вини), його особу (має судимість за аналогічний злочин, працює та не перебуває на спеціальних обліках), вважав, що таке покарання відповідатиме вимогам ст. 65 КК, буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. При цьому підстав для зміни покарання та його пом`якшення суд апеляційної інстанції не вбачав.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків судів першої та апеляційної інстанцій немає. 
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Доводи засудженого про відсутність у його діях ознак розбою та необхідність кваліфікації вчиненого ним діяння за ст. 186 КК як грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, є безпідставними.
За загальним визначенням, розбій як злочин проти власності (ст. 187 КК) – це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
Під час грабежу, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, основним об`єктом посягання виступає власність і, незважаючи на те, що в момент вчинення грабежу відбувається вплив на потерпілого, він є незначним.
При розмежуванні грабежу та розбою визначальним є характер застосованого до потерпілого насильства або погрози як способу заволодіння чужим майном, при розбої воно є небезпечним для життя чи здоров`я.
Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.
Судами достовірно встановлено, що потерпілий ОСОБА_5 у результаті нападу на нього засудженим ОСОБА_4 отримав легкі тілесні ушкодження, які, потягнули короткочасний розлад здоров`я.
Тому дії ОСОБА_4 були правильно кваліфіковані саме за вчинення розбійного нападу (ч. 2 ст. 187 КК), підстав для перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 186 КК, як про це зазначено в касаційній скарзі засудженого, не встановлено.
Також, на переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання у мінімальних межах частини санкції статті, за якою його засуджено, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, і виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, вчиненому засудженим, і не може вважатися явно несправедливим унаслідок суворості.
Тих істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного за доводами, вказаними в касаційній скарзі засудженого, які могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, Суд не встановив.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК                              у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 березня                        2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                             ОСОБА_3