Ухвала
04 жовтня 2021 року 
м. Київ
            
справа № 606/2332/19
провадження № 61-15457ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 14 травня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , стягувач - ОСОБА_2 , на дії головного державного виконавця Теребовлянського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пятковського Василя Івановича про визнання протиправними дій та скасування постанов,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії головного державного виконавця Теребовлянського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) Пятковського В. І., у якій просила визнати протиправними дії та скасувати постанови про відкриття виконавчого провадження від 13 січня 2021 року, а також про стягнення виконавчого збору і про розмір мінімальних витрат у виконавчому провадженні № 64101469.
 
Заявниця у скарзі зазначила, що на виконанні у Теребовлянському районному відділі ДВС перебуває виконавче провадження щодо виконання рішення Теребовлянського районного суду від 09 вересня 2019 року, яким зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з дочкою 
ОСОБА_3 
 
ОСОБА_1 вказала, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 13  січня 2021 року не відповідає вимогам закону, оскільки виконавче провадження відкрито не за зареєстрованим місцем проживання боржника. Зазначила, що вона проживає за адресою: 
АДРЕСА_1 , а тому згідно з вимогами статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення суду має проводитись за зареєстрованим місцем проживання боржника на території Києво - Святошинського району Київської області, а не в Теребовлянському районі. Крім того, постанова про відкриття виконавчого провадження не надсилалась їй державним виконавцем ні за попереднім, ні за зміненим місцем проживання, а про наявність виконавчого провадження вона дізналась з додатку «Дія». Відтак, незаконно відкривши виконавче провадження, державний виконавець не пересвідчився в належному повідомленні її про виконавчі дії, тому вона просила визнати протиправними дії державного виконавця скасувавши постанову про відкриття виконавчого провадження від 13 січня 
2021 року.
 
Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 23 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Теребовлянського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) Пятковського В. І. в частині вимог про скасування постанови про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат у виконавчому провадженні № 64101469.
 
Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 14 травня 2021 року, залишеною без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Теребовлянського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пятковського В. І. та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 64101469 від 13 січня 2021 року.
 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що головний державний виконавець Теребовлянського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пятковський В. І. правомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 12 листопада 2020 року.
 
15 вересня 2021 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 14 травня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і прийняти постанову про задоволення скарги.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що виконавче провадження відкрито не за зареєстрованим місцем проживання боржника. Водночас боржник не був належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження, постанова про відкриття виконавчого провадження не надсилалась боржнику, внаслідок чого державним виконавцем порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження».
 
Крім того, касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій були постановленні рішення без урахування  висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 
від 31 березня 2021 року у справі № 380/7750/20 та від 05 травня 2021 року у справі № 160/15005/20.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
 
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 1291 Конституції України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Судами встановлено, що рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 23 червня 2020 року у справі № 606/2332/19 задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Теребовлянської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні, спілкуванні з малолітньою дочкою. Зобов`язано 
ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з дочкою 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у тому числі будь - якими засобами зв`язку. Визначено ОСОБА_2 наступний спосіб участі у вихованні дочки 
ОСОБА_3 , встановивши час спілкування з дитиною кожної першої та третьої суботи, кожної другої і четвертої неділі щомісяця з 10.00 год до 17.00 год в присутності матері ОСОБА_1 , а також спілкування батька ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 будь - якими засобами в мережі інтернет кожного вівторка та п`ятниці з 17.00 год до 17.30 год. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року рішення Теребовлянського районного суду від 23 червня 2020 року в частині визначення способу виховання дитини змінено, встановлено ОСОБА_2 час спілкування з дочкою кожної першої та третьої суботи, кожної другої і четвертої неділі щомісяця з 10.00 год до 17.00 год без присутності матері ОСОБА_1 
 
22 листопада 2020 року за заявою стягувача Теребовлянським районним судом видано виконавчий лист, у якому у відомостях щодо боржника вказано: 
ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_2 .
 
У заяві ОСОБА_2 зазначив, що протягом останнього року боржник змінювала своє місце проживання, а також місце проживання малолітньої дитини, тому є підстави вважати, що боржник може уникати виконання рішення шляхом зміни місця проживання.
 
Заявник вказав, що на момент подання заяви, ОСОБА_1 разом з їх дитиною фактично проживає по АДРЕСА_2 , що підтверджується висновком інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів від 11 листопада 2020 року, складеного працівниками Служби у справах дітей Теребовлянської РДА.
 
Крім того, ОСОБА_2 подав довідку № 600 від 28 жовтня 2020 року, видану Центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Золотниківської сільської ради, із змісту якої видно, що ОСОБА_1 із малолітньою дочкою 
ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Згідно відомостей щодо реєстрації місця проживання видно, що ОСОБА_1 з 04 липня 2006 року по 14 листопада 2018 року була зареєстрована по АДРЕСА_3 .
 
14 листопада 2018 року ОСОБА_1 змінила місце проживання та зареєструвалась в будинку по АДРЕСА_2 .
 
04 листопада 2019 року ОСОБА_1 знялась з реєстрації із указаного місця проживання.
 
З 29 листопада 2019 року ОСОБА_1 знову зареєструвалась за адресою: АДРЕСА_2 , а 16 січня 2020 року боржника знято з реєстрації з указаного місця проживання.
 
З 13 лютого 2020 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .
 
До заяви про примусове виконання рішення Теребовлянського районного суду від 23 червня 2020 року стягувач подав виконавчий лист, виданий Теребовлянським районним судом Тернопільської області 12 листопада 2020 року, у якому вказано адресу місця проживання боржника ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 .
 
13 січня 2021 року головним державним виконавцем Теребовлянського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пятковським В. І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 12 листопада 2020 року справа № 606/2332/19.
 
13 січня 2021 року боржнику ОСОБА_1 направлено постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, вказаною у виконавчому документі.
 
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).
 
Встановивши, що дії головного державного виконавця Теребовлянського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пятковського В. І. були вчинені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та в межах повноважень державного виконавця, а доводи скарги ОСОБА_1 не свідчать про порушення її прав як боржника у виконавчому провадженні, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .
З урахуванням того, що наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень. 
 
Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 14 травня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , стягувач - ОСОБА_2 , на дії головного державного виконавця Теребовлянського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Пятковського Василя Івановича про визнання протиправними дій та скасування постанов.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Є. В. Петров
 
                                                                                              А. А. Калараш
 
                                                                                              О. С. Ткачук