ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7771/21 Справа № 215/4928/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Барильської А.П., 
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання – Голуб О.О.
сторони:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідачі -   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року, яке ухвалене суддею Демиденко Ю.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення суду складено 15 червня 2021 року, -
В С Т А Н О В И В :
В серпні 2020 року   ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі частки в нерухомому майні, належної на праві спільної часткової власності.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач набула право власності на 1/3 частину нежитлового приміщення №18, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору міни нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року.
Відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 належить на праві власності по 1/3 частині нежитлового приміщення, кожній, згідно договорів купівлі-продажу від 15 квітня 2008 року.
Відповідачі вказують на неможливість користування власністю для позивача, обмежують її доступ до приміщення, посилаючись на те, що частка позивача не виділена в натурі, тому між співвласниками виник спір щодо користування нерухомістю.
На підставі наведеного вище, позивач просила суд виділити в натурі 1/3 частку площею 68.00 кв.м. нежитлового приміщення №18, вбудованого в перший поверх будинку АДРЕСА_1 , загальна площа якого складає 204 кв.м. та відповідачам виділити в натурі 2/3 частини приміщення, площею 136.0 кв.м.
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Виділено ОСОБА_1 в натурі нежитлове приміщення, загальною площею 68,0 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , вбудоване в перший поверх двоповерхової будівлі торгівельного центру.
Виділено ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в натурі нежитлове приміщення, загальною площею 136,0 кв.м., розташоване за адресою АДРЕСА_2 , вбудоване в перший поверх двоповерхової будівлі торгівельного центру.
Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 420 грн. 40 коп. судового збору, з кожної.
В апеляційній скарзі представник відповідачів ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що рішення суду не ґрунтується на доведених обставинах, що мають значення для справи, оскільки інформація технічного паспорту, надана позивачем, на підставі якої проведена будівельно – технічна експертиза від 22 жовтня 2020 року та інформація технічного паспорту, надана відповідачами на одне й те саме приміщення, суперечлива, так як, відповідно до технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №18, складеного ФОП ОСОБА_5 від 09 липня 2020 року, загальна площа приміщення становить 204 кв.м., натомість, відповідно до технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №18, складеного ТОВ «Пріма – КР» від 15 червня 2020 року, загальна площа приміщення становить 220,9 кв.м.
На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно взяв за доказ будівельно – технічну експертизу від 22 жовтня 2020 року, оскільки вона є упередженою та не відповідає фактичним обставинам справи.
Представник відповідачів наголошує на тому, що суд першої інстанції не застосував Наказ Міністерства з питань житлово – комунального господарства України №55 від 18 червня 2007 року «Про затвердження Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна», згідно пункту 3.11 якого заборонено виділ в натурі частини приміщення при наявності самочинного будівництва.
У відзиві на апеляційну скаргу представника відповідачів представник позивача вважає, що вимоги, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та безпідставними, тому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачів ОСОБА_4 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника позивача ОСОБА_6 , в режимі відеоконференції, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву представника позивача на апеляційну скаргу представника відповідачів, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно Договору міни нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Забуранною А.А. від 10 серпня 2020 року, позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності 1/3 частина нежитлового приміщення, вбудованого в перший поверх двоповерхової будівлі торгівельного центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 6-7).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28 серпня 2020 року, відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить на праві власності по 1/3 частині нежитлового приміщення,вбудованого в перший поверх двоповерхової будівлі торгівельного центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , кожній, згідно договорів купівлі-продажу ВКК №448965 від 15 квітня 2008 року посвідчених приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кірієнко І.М. (9-10).
Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 22 жовтня 2020 року, технічно можливо в межах існуючої забудови, виділити в натурі ОСОБА_1 1/3 частку нежитлового приміщення площею 68 кв.м., з загальної площі приміщення в 204 кв.м. Приміщення площею 68 кв.м. має окремий вхід. Цільове призначення приміщення не суперечить цільовому призначенню сусідніх приміщень (торгівельні та складські площі). Існує можливість вести господарську діяльність відокремлено від інших приміщень. Частка в натурі приміщення, яке виділяється, складається з торгівельної зали площею 56,2 кв.м., мийки площею 4,9 кв.м., та кімнати персоналу площею 6,9 кв.м. (а.с.45-53).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виділ частин нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке перебуває у спільній частковій власності, є можливим, оскільки висновком будівельно-технічної експертизи встановлено, що кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину приміщення від інших приміщень.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ч.1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно ст. 361 ЦК України,співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Положенням ст. 364 ЦК України закріплено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
При виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має виділятися окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.
Системний аналіз статей 181, 183, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток з нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено відокремлений об`єкт нерухомого майна, який за розміром відповідатиме розміру частки співвласника у праві власності.
Відтак, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування цим майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 183/217/20.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно Договору міни нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Забуранною А.А. від 10 серпня 2020 року, позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності 1/3 частина нежитлового приміщення, вбудованого в перший поверх двоповерхової будівлі торгівельного центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 6-7).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28 серпня 2020 року, відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить на праві власності по 1/3 частині нежитлового приміщення, вбудованого в перший поверх двоповерхової будівлі торгівельного центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , кожній, згідно договорів купівлі-продажу ВКК №448965 від 15 квітня 2008 року, посвідчених приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кірієнко І.М. (9-10).
Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 22 жовтня 2020 року технічно можливо в межах існуючої забудови, виділити в натурі ОСОБА_1 1/3 частку нежитлового приміщення площею 68 кв.м., з загальної площі приміщення в 204 кв.м. Приміщення площею 68 кв.м. має окремий вхід. Цільове призначення приміщення не суперечить цільовому призначенню сусідніх приміщень (торгівельні та складські площі). Існує можливість вести господарську діяльність відокремлено від інших приміщень. Частка в натурі яке виділяється складається з торгівельної зали площею 56,2 кв.м., мийки площею 4,9 кв.м., та кімнати персоналу площею 6,9 кв.м. (а.с.45-53).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для виділу часток нежитлового приміщення, яке перебуває у спільній частковій власності сторін, оскільки поділ спірного нежитлового приміщення технічно можливий з незначним відхиленням від будівельних норм, але в умовах існуючої забудови, що встановлено висновком будівельно-технічної експертизи від 22 жовтня 2020 року. 
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідачів про те, що суд першої інстанції не застосував Наказ Міністерства з питань житлово – комунального господарства України №55 від 18 червня 2007 року «Про затвердження Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна», згідно пункту 3.11 якого заборонено виділ в натурі частини приміщення при наявності самочинного будівництва, з огляду на наступне.
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).
Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції, поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
За наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об`єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону (пункт 3.11 Інструкції).
Таким чином, виділ в натурі частки із спільної власності на нерухоме майно унеможливлюється наявністю самочинних об`єктів будівництва або у складі будинку, з якого визначаються частки співвласників, або у складі частки, що виділяється.
Враховуючи, що за змістом статей 316, 317 ЦК України, право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва, відповідно до частини другої статті 367 цього Кодексу, не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно з цивільного обороту.
Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.
За змістом частини першої статті 376 ЦК України, самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.
Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
У розумінні частини першої статті 376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації).
Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, згідно з яким реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.
Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).
При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України, правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
З такими висновками погодилась Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 25 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 14-43цс20).
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи при вирішенні питання про поділ нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 у даній цивільній справі, експертом самочинно збудовані приміщення до розрахунку включено не було, встановлено технічну можливість виділення співвласникам ізольованих приміщень із найменшим відхиленням від ідеальних часток співвласників, з найменшою кількістю необхідних переобладнань приміщень та без втручання в несучі конструкції й інженерні системи загального користування. 
При цьому, відповідачами, відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надано будь-яких доказів виконання позивачем самочинного збудування приміщення.
Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №127/6698/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі №489/6157/15-ц та від 28 жовтня 2020 року у справі №2114/2-3819/11.
Крім того, відповідно до висновку будівельно – технічної експертизи №64-20 від 22 жовтня 2020 року експертом були виявлені при візуальному обстеженні самочинно збудовані приміщення зі сторони користування відповідачів, правоустановча документація на ці приміщення експерту не надано, тому приміщення, споруди, що є самочинно збудованими при виділі експертом не розглядалися, натомість розглядалась можливість виділу 1/3 частки нежитлового приміщення з урахуванням фактичного користування та будівель та споруд, що мають правовий статус та фактично наявні(а.с. 51).
Таким чином, при вирішенні питання про виділ нежитлового приміщення експертом та судом першої інстанції не були враховані самовільно збудовані та переобладнані приміщення, оскільки суд першої інстанції не врахував при виділі в натурі самочинно збудовані споруди, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача про виділ в натурі частки в нерухомому майні, належної на праві спільної часткової власності, що відповідає правовим висновкам викладених в Постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №127/6698/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі №489/6157/15-ц та від 28 жовтня 2020 року у справі №2114/2-3819/11. 
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги представника відповідачів про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв за доказ будівельно – технічну експертизу від 22 жовтня 2020 року, оскільки він є упередженим та не відповідає фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
Згідно ч.1 п.1 ст. 103 ЦПК України, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу у справі.
Відповідно до ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що питання щодо технічної можливості виділу частки спірного приміщення відповідно до часток співвласників має вирішувати експертиза.
Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 22 жовтня 2020 року, технічно можливо в межах існуючої забудови, виділити в натурі ОСОБА_1 1/3 частку нежитлового приміщення площею 68 кв.м., з загальної площі приміщення в 204 кв.м. без урахування самовільно збудованого та переобладнаного приміщення. Приміщення площею 68 кв.м. має окремий вхід. Цільове призначення приміщення не суперечить цільовому призначенню сусідніх приміщень (торгівельні та складські площі). Існує можливість вести господарську діяльність відокремлено від інших приміщень. Частка в натурі яке виділяється складається з торгівельної зали площею 56,2 кв.м., мийки площею 4,9 кв.м., та кімнати персоналу площею 6,9 кв.м. (а.с.45-53).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні докази, дійшов правильного висновку, що провести реальний розподіл спірного примішення між трьома співвласниками з дотриманням будівельних норм є можливим, відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 22 жовтня 2020 року.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції, за клопотанням відповідачів, згідно ухвали суду від 16 грудня 2020 року призначалася судова будівельно – технічна експертиза, однак не була виконана через не сплату відповідачами її вартості. (а.с. 89-91, 108-119).
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника відповідачів про те, що рішення суду не ґрунтується на доведених обставинах, що мають значення для справи, оскільки інформація технічного паспорту, надана позивачем, на підставі якої проведена будівельно – технічна експертиза від 22 жовтня 2020 року та інформація технічного паспорту, надана відповідачами на одне й те саме приміщення, суперечлива, так як, відповідно до технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №18, складеного ФОП ОСОБА_5 від 09 липня 2020 року загальна площа приміщення становить 204 кв.м., натомість відповідно до технічного паспорту на групу нежитлових приміщень №18, складеного ТОВ «Пріма – КР» від 15 червня 2020 року загальна площа приміщення становить 220,9 кв.м., так як вбачається з матеріалів справи, зазначені розбіжності в технічних паспортах не суперечливим, оскільки зумовлені не перебудовою, а добудовою додаткових приміщень, які не вплинули на варіанти виділу в натурі частин позивача. 
Відповідно до повідомлення ТОВ «Пріма КР» від 13 червня 2020 року при обстеженні нежитлового приміщення, вбудованого в перший поверх будівлі торгівельного центру за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено реконструкцію, а саме будівництво прибудови, внаслідок чого загальна площа нежитлового приміщення змінилася з 204 кв.м. на 220,9 кв.м. (а.с. 83).
При цьому, відповідно до висновку будівельно – технічної експертизи №64-20 від 22 жовтня 2020 року експертом були виявлені при візуальному обстеженні самочинно збудовані приміщення зі сторони користування відповідачів, правоустановча документація на ці приміщення експерту не надано, тому приміщення, споруди, що є самочинно збудованими при виділі експертом не розглядалися, натомість розглядалась можливість виділу 1/3 частки нежитлового приміщення площею 204, кв.м., тобто з урахуванням фактичного користування та будівель та споруд, що мають правовий статус та фактично наявні(а.с. 51).
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3  - залишити без задоволення.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: