ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

09 листопада 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/11437/20
Головуючий у першій інстанції – Требух Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1044/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Онищенко О.І., Харечко Л.К.
із секретарем – Шкарупою Ю.В., 
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 квітня 2021 року (місце ухвалення – м. Чернігів, дата складання повного рішення – 25.04.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,
                                      В С Т А Н О В И В :
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила виселити відповідача із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла на підставі положень 116, 157 ЖК України.
В обґрунтування позову посилалась на те, що вона та її онука ОСОБА_3 є співвласниками приватизованої квартири АДРЕСА_1 , зареєстровані в ній і проживають.
Позивачка вказує, що ОСОБА_3 без її згоди самовільно вселила у квартиру  свого чоловіка, відповідача ОСОБА_2 , без реєстрації, який має вільний доступ до квартири.
Наголошує, що відповідач оскільки систематично порушує правила співжиття, руйнує та псує помешкання, ображає, влаштовує сварки, погрожує фізичною розправою, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась  до правоохоронних органів.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.04.2021 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення.
Рішення суду обґрунтовано тим, що всупереч приписам ст. 81 ЦПК України позивачкою не надано доказів притягнення відповідача до адміністративної або кримінальної відповідальності у сфері порушення житлових відносин з позивачем. Також за висновком суду, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.04.2021 та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
За доводами апеляційної скарги, на даний час відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому їх права на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.
Заявниця у скарзі посилається, що суд першої інстанції не в повному обсязі  дослідив матеріали справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
Як зазначає заявниця, її не було належним чином повідомлено про дату та час,  місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи міститься лише один конверт із судовою повісткою, який був повернутий до суду без вручення. Жодних інших судових викликів або телефонограм вона не отримувала, хоча при подачі позову нею був вказаний номер телефону. 
В обґрунтування вказаних доводів скарги заявниця посилалась на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12.12.2019 у справі № 906/142/18, від 05.12.2019 у справі № 529/278/2012 та висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17.
Наголошує, що факт проживання відповідача у спірній квартирі та його антигромадська поведінка підтверджується заборонним приписом та відповідями правоохоронних органів від 10.05.2018 та від 27.08.2020, надані на її звернення.
Крім того, вказує, що судом при винесенні рішення не були застосовані положення ст. 156 ЖК України, чим порушив норми матеріального права.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду відповідачем подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання 09.11.2021 учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Роговець В.Д. повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Пояснення ними були надані в судовому засіданні 12.10.2021, про причини неявки апеляційний суд не повідомили. 
Будь-яких заяв про поважність неявки до суду від відповідача та третьої особи не надходило, судом вжито всіх можливих заходів щодо належного повідомлення відповідача та третьої особи, які повідомлені про розгляд справи судом, в тому числі і шляхом оголошення  про виклик до суду, своїми правами на надання пояснень та участь в судовому засіданні не скористалися.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки всі особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились.
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та надані Чернігівським районним управлінням поліції ГУНП в Чернігівській області матеріали перевірок за зверненнями ОСОБА_1 , апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (онука позивачки)  є співвласниками у рівних частинах квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 07.08.2006 (а.с. 7) та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 11).
Згідно довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 23.10.2020, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 з 31.03.1998 та ОСОБА_4 з 08.07.2010 (а.с. 21).
З матеріалів справи вбачається, що 04.09.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується листом Чернігівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління  Міністерства юстиції (м. Суми) (а.с. 39).
Під час судового розгляду було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації.
Відповідно інформації, наданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с. 41), ОСОБА_2 зареєстрований за адресою:    АДРЕСА_2 .
Звертаючись до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 посилалася на положення ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України та ст. ст. 116, 156, 157 ЖК України.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що всупереч приписам ст. 81 ЦПК України позивачкою не надано доказів притягнення відповідача до адміністративної або кримінальної відповідальності у сфері порушення житлових відносин з позивачем. Також за висновком суду, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно із частиною першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.
Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК Української РСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.
У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, застосовані на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші у квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню у квартирі або житловому будинку.
Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі №599/1225/20 (провадження № 61-343св21).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Матеріали справи містять лист Чернігівського районного управління поліції Головного Управління Національної поліції в Чернігівській області від 17.03.2021 (а.с. 52), з якого вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до правоохоронних органів  з приводу неправомірних дій  з боку ОСОБА_2 відносно неї і більшість яких було розглянуто на підставі Закону України «Про звернення громадян».
Відтак, апеляційний суд приходить висновку, що доказів саме систематичного порушення правил співжиття (частина перша стаття 116 ЖК Української РСР), що робить неможливим проживання з відповідачем в одній квартирі позивачкою, не надано.
Апеляційним судом оглянуті та досліджені оригінали матеріалів перевірок  зареєстрованих в ЄО № 18988 від 10.04.2018, № 1525 від 10.01.2020, № 34827 від 17.07.2020, № 9601 від 03.03.2020, № 55944 від 06.11.2020, № 44523 від 14.07.2021 за зверненнями ОСОБА_1 щодо вчинення неправомірних дій з боку ОСОБА_2 щодо неї, надані Чернігівським районним управлінням поліції ГУНП в Чернігівській області на запит апеляційного суду.
Встановлено, що 04.09.2019  видано терміновий заборонний припис стосовно кривдника на період з 04.09.2019 року по 07.09.2019 року із забороною ОСОБА_2   в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, ОСОБА_1 , через здійснення психологічного та морального насилля і тиску (а.с. 10). Аналогічний припис видано 14.07.2021 згідно матеріалів перевірки № 44523, тобто з інтервалом понад 1,5 року.
Окрім того, матеріали справи  не містять жодної інформації про те, що відносно відповідача ОСОБА_5 вживались заходи запобігання і громадського впливу, безрезультативність їх та наявність чергового порушення, що стало підставою для звернення в суд за захистом порушеного права.
Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Крім того, поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України.
З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 вселився у квартиру АДРЕСА_1 та проживає в ній без реєстрації, як член сім`ї співвласника, а саме як чоловік ОСОБА_3 . 
З врахуванням наведеного, посилання у позові щодо не надання згоди  на вселення ОСОБА_6 , її онукою ОСОБА_4 не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки до матеріалів справи не надано доказів про визначення порядоку володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру як член сім`ї співвласника, не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені ст. 116 ЖК Української РСР, для його виселення відсутні. Позивачка не надала доказів на підтвердження систематичного порушення ОСОБА_2   правил співжиття, що робить неможливим для позивачки проживання з ним в одній квартирі, а також доказів застосування до нього заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними.
Матеріалами справи доведено, що між сторонами склались неприязні стосунки. Проте, зазначені обставини не є підставою для висновку про існування підстав, передбачених статтею 116 ЖК УРСР.
З матеріалів справи вбачається, що працівниками поліції ЧВП ГУНП в Чернігівській області неодноразово з ОСОБА_2 проводились бесіди профілактичного  характеру щодо недопущення протиправної поведінки відносно ОСОБА_1 .
Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, на підтвердження обставин якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а посилання в апеляційній скарзі  на  не врахування та не застосування судом першої інстанції положень ст. 156 ЖК Української РСР, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Твердження ОСОБА_1 про її неналежне повідомлення про дату і час розгляду справи у суді першої інстанції є необґрунтованими, враховуючи наступне.
За матеріалами справи, представником ОСОБА_1 у суді першої інстанції була адвокат Роговець В.Д. на підставі ордеру серії ЧН № 109486 від 18.02.2021 (а.с. 18).
Адвокат Роговець Н.Д. була належним чином повідомлена судом першої інстанції про судові засідання, призначені на 15.03.2021 (а.с. 27), 02.04.2021 (а.с. 44), 20.04.2021 (а.с. 60) в силу положень ч. 5 ст. 130 ЦПК України.
Посилання заявниці на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у4 справі № 752/11896/17-ц від 12.02.2019 у справі № 906/142/18 сформульовано Верховним Судом за інших встановлених фактичних обставин, які не є подібними до обставин цієї справи. Тому доводи позивача про врахування судом апеляційної інстанції під час ухвалення судового рішення даних правових висновків, викладених в зазначеній постанові Верховного Суду, не заслуговують на увагу.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 10.11.2021.

             Головуючий                                  Судді: