ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 листопада 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/4338/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
 за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року (суддя Бондар М.В.) у справі №160/4338/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване в місті Полтаві, третя особа: Державне бюро розслідувань про визнання звільнення незаконним, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

                                                      встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 24.02.2021 року №15-о про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису;
- поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, або, у разі її ліквідації на день ухвалення судового рішення, на посаду слідчого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, з аналогічними функціональними обов`язками;
-стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на незаконність свого звільнення через недотримання відповідачем процедури звільнення, зокрема, через: неврахування переважного права залишення на посаді; відсутності пропозиції іншої вакантної посади; за відсутності самого факту реорганізації та скорочення посад у ТУ ДБР; видання наказу про звільнення неповноважною особою; нелегітимне втручання у його право на працю.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
За наслідками розгляду справи судом першої інстанції зроблено такі висновки.
Так, суд першої інстанції, виходячи із змін законодавства, якими змінено правовий 
статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, зазначив про те, що посада державної служби «слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві», яку обіймав позивач, була виведена із штатного розпису, як були скороченні і усі інші посади державної служби «слідчих відділів».
З цих підстав суд дійшов висновку про те, що у спірному випадку відбулося фактичне скорочення посад, у тому числі і посади, яку обіймав позивач.
У свою чергу, як зазначив суд першої інстанції, скорочення посади є підставою для звільнення позивача у відповідності до положень п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав стверджувати про наявність у відповідача обов`язку запропонувати позивачу, перед звільненням, будь-яку вакантну посаду у тому самому державному органі. Такі висновки суд першої інстанції обґрунтував посиланням на положення Закону України «Про державну службу» (ч.3 ст.87 Закону), ч.6 ст.49-2 КЗпП України (в редакції Закону №378-ІХ), якими визначено право суб`єкта призначення, а не його обов`язок, пропонувати вакантні посади державним службовцям, які вивільняються.
Суд першої інстанції не погодився з аргументами позивача про наявність у нього переважного права залишитися на роботі. З цього приводу суд зазначив те, що у спірних правовідносинах підлягають застосування саме положення Закону України «Про державну службу», яким визначено процедуру прийняття на державну службу, її проходження та звільнення з державної служби, а не Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України № 414 від 15.06.1994 року, на яке посилався позивач.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність аргументів позивача про те, що наказ про його звільнення підписано не повноважною особою. З цього приводу, суд першої інстанції зазначив те. що оскаржуваний наказ підписано т.в.о ТУ ДБР у м.Мелітополі. у свою чергу, директор ТУ ДБР є найвищою посадою у відповідному ТУ   Державного бюро розслідувань, яка законом уповноважена призначати на посади і звільняти з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР, та суб`єктом призначення в розумінні пункту 7 частини 1 статті 2 Закону України “Про державну службу”.
Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що ДБР припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган. З цього приводу позивач вказує на те, що згідно із пп.1 п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні» положення Закону №305-ІХ Державне бюро розслідувань як державний правоохоронний орган є правонаступником прав та обов`язків Державного бюро розслідувань як центрального органу виконавчої влади. Позивач зазначає, оскільки функції ДБР не змінилися, то відповідно не змінилися і функціональні обов`язки працівників слідчих органів ДБР, а отже відсутні підстави стверджувати про неможливість переведення позивача на посаду слідчого ДБР. Не погоджується позивач і з висновками суду першої інстанції щодо зміни штатного розпису, за наслідком якого скорочено посади слідчих. З цього приводу позивач вказує на те, що хоча певна реорганізація територіальних органів ДБР і відбувалася, у зв`язку із змінами у чинному законодавстві, але фактично кількість слідчих відділу та слідчих зменшено не було. При цьому, за позицією позивача, зміна статусу посади слідчого із посади державної служби на посаду, яка підлягає заміщенню особами рядового та начальницького складу, не є перешкодою для переведення позивача на нову посаду, як особи, яка раніш пройшла конкурс до органів ДБР. Також, за позицією позивача, положення пп.1 п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №305-ІХ, прямо передбачають трудові гарантії у вигляді збереження трудових відносин працівників ДБР в умовах зміни організаційно-штатної структури Бюро. Необгрунтованими позивач вважає і висновки суду першої інстанції про відсутність у відповідача обов`язку запропонувати позивачу, перед звільненням, будь-яку вакантну посаду у тому самому державному органі. З цього приводу позивач посилається те, що хоча на момент його звільнення чинним законодавством такого обов`язку визначено не було, але на час його призначення на посаду такий обов`язок роботодавця був передбачений, тобто законом були передбачені певні гарантії трудових прав, які не можуть бути в подальшому звужені. Судом першої інстанції, на думку позивача, не було надано належної правової оцінки аргументам позивача щодо переважного права залишитися на роботі. З цього приводу позивач вказує на те, що суд першої інстанції помилково послався на Закон України «Про державну службу», оскільки вказаний закон не регулює питання переважного права залишитися на роботі.Не погоджується позивач і з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ про звільнення підписано уповноваженою особою. З цього приводу позивач вказує на те, що директори ТУ ДБР, посада яких не відноситься до державної служби, не наділені повноваженнями керівника державної служби з притаманними йому повноваженнями щодо призначення та звільнення осіб, посади яких належать до державної служби. Також позивач звертає увагу на те, що судом першої інстанції не надано оцінки аргументам позивача щодо безпідставного втручання у його право на працю та допущену по відношенню до нього дискримінацію, яка полягає у вибірковому підході відповідача щодо залишення певних працівників на роботі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 28.10.2019 року №143-о призначено на посаду слідчого другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві.
29.10.2019 року позивач прийняв Присягу державного службовця.
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 27.11.2019 року № 167-о позивач переведений на посаду слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві з 02.12.2019 року.          
10.12.2019 року наказом Державного бюро розслідувань № 496-ос від 10.12.2019 ОСОБА_1 присвоєно 7 (сьомий) ранг державного службовця, як такому, що має класний чин юриста 1 класу.
Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві видано наказ №167-о від 29.10.2020 року “Про попередження працівників”, яким затверджено списки працівників ТУ ДБР у м.Полтаві, які попереджаються про скорочення посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису, серед яких зазначено і прізвище позивача.
02.11.2020 року позивачу вручено попередження про наступне вивільнення №16099/15-01 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 581, від 20.10.2020 № 197 ДСК не раніше 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження.    
Наказом директора ТУ ДБР у м. Полтаві від 24.02.2021 року № 15-о “Про звільнення ОСОБА_1 ”, відповідно п.2 ч.3 ст.13 Закону України “Про Державне бюро розслідувань”, п.1 ч.1, ч.4 ст. 87, ст. 89 Закону України “Про державну службу”, позивача звільнено з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, з 01.03.2021 року, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури та змін до штатного розпису.
Підставою видання вказаного наказу визначено: накази Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 року № 581, від 20.10.2020 року № 197 дск, наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 29.10.2020 року № 167-о, попередження про наступне вивільнення від 02.11.2021 року № 16099/15-01.              
Правомірність та обгрунтованість звільнення позивача є предметом спору, який передано на вирішення суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Щодо підстав звільнення позивача.
Як зазначено вище, в оскаржуваному наказі зазначена підстава звільнення - у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису.
Згідно із ст..1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції до змін, внесених Законом № 305-IX) Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Відповідно до ч.1, 2 ст.14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці, працівники, які уклали трудовий договір із Державним бюро розслідувань.
Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу».
За змістом частини першої статті 87 Закону № 889-VIIІ (в редакції на час видання оскаржуваного наказу) скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
Отже, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
У спірному випадку встановлено та не заперечувалось позивачем те, що у зв`язку з прийняттям Закону № 305-IX, яким змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції, було затверджено нову структуру системи Державного бюро розслідувань. Зокрема, внаслідок реалізації наказів ДБР від 20.10.2020 №197дск та від 30 грудня 2020 №303дск, посади державної служби у слідчому управлінні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтави, були повністю виведені зі штатного розпису територіального управління. Була скорочена та виведена зі штатного розпису і посада державної служби «слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві», яку обіймав позивач.
Отже, встановивши факт скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для звільнення позивача на підставі положень частини першої статті 87 Закону № 889-VIIІ.
Щодо аргументів позивача про обов`язок відповідача запропонувати позивачу, перед звільненням, вакантну посаду у тому самому державному органі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".
При цьому, вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положення чинного законодавства не передбачали обов`язку суб`єкта призначення або керівника державної служби працевлаштувати працівника, який вивільняється.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28.07.2021 (справа №640/11024/20).
Відносно аргументів позивача про те, що на час його призначення на посаду слідчого ТУ ДБР законом були передбачені певні гарантії трудових прав працівника, що вивільняється, у тому числі передбачено обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби запропонувати вакантну посаду у тому самому державному органі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що по-перше: вказане не означає того, що до позивача не можуть застосовані інші положення закону, ніж ті, які діяли на час його призначення на посаду. По-друге, оцінюючи правомірність звільнення особи, суд надає оцінку наказу про звільненню, на предмет його правомірності, виходячи із того правового регулювання, яке існувало на час видання наказу про звільнення та яке було застосовано чи не застосовано під час вирішення питання щодо звільнення особи.
Отже, оскільки положення частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII були чинними саме в тій редакції, яку наведено вище та яку застосовано відповідачем, то у суду відсутні підстави для висновку про неправомірність звільнення позивача без пропозиції йому іншої посади в ТУ ДБР.
Щодо посилань позивача на пп.3, 4 п.3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №305-ІХ та можливість переведення його на посаду слідчого без проходження конкурсу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Частиною 3 статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» передбачено, що на службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, вказаною нормою права прямо передбачено обов`язковість проведення конкурсу на службу в ДБР.
Як зазначено вище, у зв`язку з прийняттям Закону № 305-IX (набрав чинності з 27.12.2019) змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.
Відповідно до пунктів 3, 4 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 305-IX “Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності   Державного бюро розслідувань”   директори територіальних управлінь та інші працівники   Державного бюро розслідувань   продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на   посаді   відповідно до Закону України “Про Державне   бюро розслідувань”   з урахуванням внесених цим Законом змін.
Працівники   Державного бюро розслідувань,   які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на   посаді   відповідно до Закону України “Про Державне   бюро розслідувань”   з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу   Державного бюро розслідувань.
Отже, вказаною нормою права встановлено, що працівники, які на час набрання чинності цим законом (27.12.2019) вже перебували на посадах ДБР та перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують свої повноваження до їх звільнення.
У спірному випадку позивач, після набрання чинності Законом № 305-IX, продовжував виконувати свої повноваження до часу свого звільнення.
Таким чином, посилання позивача на положення до пунктів 3, 4 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 305-IX суд апеляційної інстанції вважає безпідставним.
Крім цього, надаючи оцінку аргументам позивача щодо можливості переведення позивача з посади державної служби «слідчого» на посаду «слідчого», яка підлягає заміщенню особами рядового та начальницького складу, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на таке.
Відповідно до частини 1 статті 14-3 Закону України “Про Державне   бюро розслідувань”   державні службовці можуть бути переведені у системі   Державного бюро розслідувань   за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України “Про державну службу”.
Тобто, переведення допускається лише з посади державної служби на посаду державної служби у системі Державного бюро розслідувань.
В той же час, встановлені обставини справи свідчать про те, що у чинному штатному розписі ТУ ДБР у м. Полтаві відсутні посади державної служби обсяг та перелік функціональних завдань та обов`язків, за якими є рівнозначними з посадою «слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві», яку займав позивач.
Щодо аргументів позивача про переважне право залишитися на роботі.
Обгрунтовуючи таку позицію позивач посилався на Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України № 414 від 15.06.1994 року, яким, зокрема, передбачено те, що особи, які працюють в умовах режимних обмежень, мають переважне право залишитися на роботі у разі вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.
Надаючи оцінку таким аргументам позивача, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у спірних правовідносинах підлягають застосування саме положення Закону України «Про державну службу», яким визначено процедуру прийняття на державну службу, її проходження та звільнення з державної служби, а не Положення, на яке посилався позивач та по відношенню до якого Закон України «Про державну службу» має вищу юридичну силу.
Щодо аргументів позивача про нелегітимне втручання у його право на працю.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішення, які відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, зазначав те, що право на доступ до публічної служби не є абсолютним. У разі коли є конфлікт декількох прав, кожне з яких гарантоване Конвенцією, варто зважити всі інтереси, що стосуються спірного випадку. У разі якщо держава зобов`язана однаково забезпечувати права, які гарантовані Конвенцією і між якими існує конфлікт, та якщо захист одного права призведе до втручання в інше право, саме держава покликана обрати адекватний засіб для того, щоб відповідне втручання у право було пропорційним і таким, що переслідує легітимну мету. Втручання може вважатись необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає невідкладній соціальній потребі і здійсненні національними органами засобами є відповідними та достатніми (рішення ЄСПЛ від 12.06.2014 у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії»).
У спірному випадку підставою звільнення позивача стали законодавчо внесені зміни щодо удосконалення діяльності ДБР, внаслідок чого було скорочено посаду державної служби, яку обіймав позивач.
Отже, втручання у право позивача, з підстав удосконалення діяльності ДБР шляхом внесення змін до деяких законів України, мало місце на підставі закону, переслідувало легітимну мету та було пропорційно їй.
Щодо аргументів позивача про те, що наказ про його звільнення підписано не повноважною особою.
Відповідно до частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.
Згідно із п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
За положеннями статті 87 Закону України «Про державну службу» рішення про звільнення на підставі частини першої цієї статті приймає суб`єкт призначення або керівник державної служби.
Таким чином, наказ про звільнення особи з посади державної служби може бути виданий або суб`єктом призначення або керівником державної служби.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну службу» керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.
Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України “Про державну службу” визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.
Відповідно до п.9 ч.1 ст.12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» директор Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників центрального апарату Державного бюро розслідувань, директорів та заступників директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 13 Закону України “Про Державне   бюро розслідувань” Директор територіального управління Державного бюро розслідувань: призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону.
Відповідно до абзацу 8 пункту 3 розділу III Положення про Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, затвердженого наказом ДБР від 29 грудня 2020 року № 877, Директор ТУ ДБР призначає на посади та звільняє з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР.
Таким чином, директор ТУ ДБР є найвищою посадою у відповідному ТУ   Державного бюро розслідувань, яка законом уповноважена призначати на посади і звільняти з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР, та є суб`єктом призначення в розумінні пункту 7 частини 1 статті 2 Закону України “Про державну службу”.
Отже, наказ про звільнення позивача у зв`язку зі скороченням посади державної служби видано повноваженою особою - директором ТУ ДБР, який є суб`єктом призначення відносно працівників відповідного територіального управління.
Таким чином, проаналізувавши зазначені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі №160/4338/21 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки. передбачені ст..ст.328. 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 18.11.2021
Повне судове рішення складено 19.11.2021
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк