ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2399/21 Справа № 206/6366/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       27 жовтня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
при секретарі — Панасенко С.С., 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, - 

ВСТАНОВИЛА:

       У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених позовних вимог, посилалася на те, що 24.10.1997 року вона уклала шлюб з ОСОБА_1 . Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11.07.2017 шлюб між сторонами розірвано. 
       Під час шлюбу, ними за спільні кошти було придбано: 
       - житловий будинок АДРЕСА_1 , вартість яких складає 258 181 грн,
       - житловий будинок АДРЕСА_2 , вартість якого складає 312 224 грн,
       - житловий будинок АДРЕСА_1 , вартість яких складає 1 123 499 грн. 
       Право власності на всі об`єкти нерухомого майна були зареєстровані за відповідачем.
       У з`язку з викладеним, просила суд визнати вищезазначене майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити його наступним чином: визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 , та житловий будинок АДРЕСА_2 , а житловий будинок АДРЕСА_4 — залишити у власності ОСОБА_1 , припинивши на них право спільної сумісної власності. Також просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію замість частки житлового будинку АДРЕСА_1 в розмірі 553 094 грн.
       Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 – задоволено частково та визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :
       - Земельну ділянку АДРЕСА_1 ;
       - Житловий будинок АДРЕСА_2 ;
       - Житловий будинок АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою АДРЕСА_1 .
       Поділено спільне сумісне майно наступним чином:
       - за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку розміром 962 кв.м. по АДРЕСА_1 та право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 ;
       - житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 1 026 кв.м. - залишено у власності ОСОБА_1 
       Припинено право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію замість частки житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 553 094 грн. (п`ятсот п`ятдесят три тисячі дев`яносто чотири грн). Також вирішено питання розподілу судових витрат.
       Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя в повному обсязі.
        ОСОБА_2 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині розміру грошової компенсації, стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , виходячи з наступного.
       Судом встановлено, що 24 жовтня 1997 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2017 року було розірвано (том 1, а.с.10-12).
       Будинок АДРЕСА_5 , належав ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, ВЕВ №291987, від 12 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В., реєстровий №5485.
       01.11.2006 року право власності зареєстровано в КП ДМБТІ за ОСОБА_1 (том 1, а.с.13, 14, 68-70).
       Відповідно до акту інженера з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_3 від 18.12.2013 року, домоволодіння АДРЕСА_5 було обстежено та встановлено, що житловий будинок літ. А-1 – знесено у 2013 році, що також зафіксовано в технічному паспорті від 18.12.2013 року (том 1, а.с.73-75).
       Рішенням про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи №28248131 від 15.02.2016 року, було вирішено закрити розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу за реєстраційним номером 849214812101, у зв`язку зі знищенням об`єкта нерухомого майна та проведенням державної реєстрації припинення права власності на нього. На підставі знищення об`єкту нерухомого майна, внесені відомості до реєстру (том 1, а.с.71, 72).
       Згідно Державного акту на право приватної власності на землю Серії ЯЕА №156014 від 29.03.2007 року, виданого ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №5488 від 12.09.2006 року, йому була передана у приватну власність земельна ділянка, що розташована на території АДРЕСА_5 , площею 0,0962 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №010710401076 (том 1, а.с.76-78).
       Ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_6 , станом на дату складання висновку – 19.03.2020 року (з округленням) складає: 258 181 (двісті п`ятдесят вісім тисяч сто вісімдесят одна) грн, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №3409/3410-19 від 19.03.2020 року (том 2, а.с.15-36).
       Будинок АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, ВВА №130744, реєстровий №1912, від 24 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І. (том 1, а.с.17, 18, 62, 63).
       З технічного паспорту, виготовленого станом на 20.09.2017 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , розташовані наступні будівлі: житловий будинок під літ. А-1, вбиральня – літ. Д, гараж – літ. Е. За даними характеристики будинку: житловий будинок АДРЕСА_2 перебуває у стадії руйнування – 85% зносі, вбиральня Д – 80% зносу, гараж Е – 50% зносу, споруди №1-5 – 50-80% зносу (том 1, а.с.212-215).
       Згідно акту голови квартального комітету №22 Самарського виконавчого комітету від 27.02.2016 року, будинок знаходиться в аварійному стані, в будинку ніхто не прописаний і не мешкає, покрівля протікає. Стеля в будинку протікає, стелі обвалені, відсутнє газопостачання, водопостачання, електропостачання, пічне опалення зруйноване. Будинок не жилий, потребує капітального ремонту (том 1, а.с.216).
       Ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_7 , станом дату складання висновку – 19.03.2020 року (з округленням) складає: 312 224 (триста дванадцять тисяч двісті двадцять чотири) грн.
       Також, на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.1978 року, ОСОБА_1 належав житловий будинок АДРЕСА_5 , загальною житловою площею 20,7 кв.м. з надвірними побудовами, розташований на земельній ділянці розмірі 600 кв.м. Право власності зареєстровано в КП «ДМБТІ» в реєстрову книгу №22-69 від 27.06.1979 року (том 1, а.с.88-89).
       Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної Ради народних депутатів №48/1 від 16.02.1996 року, ОСОБА_1 було дозволено будівництво нового житлового будинку по АДРЕСА_8 , згідно проекту, виданого відділом архітектури та містобудування при виконкомі райради народних депутатів (том 1, а.с.90).
       04.11.1996 року було складено технічний паспорт на побудований трьох поверховий житловий будинок по АДРЕСА_8 (том 1, а.с.92-98).
       Згідно рішення від 23.04.1999 року №206 «Про затвердження актів прийняття в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_8 , та оформлення право установчих документів на самовільні будови» ОСОБА_1 були оформлені право установчі документи на самовільно побудовані веранду а1- розміром 4,05 м. * 5,79 м. та ІІІ поверх житлового будинку площею 119,5 кв.м. по АДРЕСА_8 . Також були затверджені акти прийняття в експлуатацію трьох поверхневого житлового будинку, побудованого ОСОБА_1 по АДРЕСА_8 , розміром 13,28 м. – 14,89 м., що складається з 4-х житлових кімнат житловою площею 73,7 кв.м., загальною площею 349,9 кв.м з прибудовою веранди розміром 5,79 м. * 4,05 м. та гаражем розміром 4,80 м. * 6,40 м. (том 1, а.с.99).
       Згідно свідоцтва про право власності від 29.06.1999 року, яке видано на підставі рішення Виконавчого комітету Самарської районної ради №206 від 23.04.1999 року, домоволодіння АДРЕСА_8 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та зареєстроване за ним Дніпропетровським БТІ, записане в реєстрову книгу №29 за №69 (том 1, а.с.15, 16, 91).
       Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серія ДП №Д*N003297 від 23.09.1997 року, виданого ОСОБА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської Ради народних депутатів від 21.08.1997 року №1340, йому була передана у приватну власність земельна ділянка, що розташована на території АДРЕСА_8 , площею 0,0626 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Акт зареєстрована в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №003297 (том 1, а.с.103).
       Ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_9 , станом на дату складання висновку – 19.03.2020 року (з округленням) складає: 1 123 499 (один мільйон сто двадцять три тисячі чотириста дев`яносто дев`ять) грн.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірне нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу, тобто, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, при цьому, врахував, що домоволодіння АДРЕСА_1 , було знесено у 2013 році, а тому, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ майна подружжя підлягають частковому задоволенню.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання вищезазначеного майна спільним сумісним майном подружжя, однак, не може погодитися з висновком суду щодо його поділу, зокрема, визначеного розміру грошової компенсації, стягнутої з відповідача на користь позивача, з огляду на таке.
       Дані спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України.
       Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
       В силу вимог статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування й розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно визнано спільним сумісним майном подружжя домоволодіння АДРЕСА_1 , яке було набуте ним до реєстрації шлюбу та перейшло у власність на підставі приватизації.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.
       Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
       Як вбачається з матеріалів справи, дійсно, на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.1978 року, ОСОБА_1 належав житловий будинок АДРЕСА_8 , загальною житловою площею 20,7 кв.м. з надвірними побудовами, розташований на земельній ділянці розміром 600 кв.м. та право власності зареєстровано в КП «ДМБТІ» в реєтрову книгу №22-69 від 27.06.1979 року.
       Разом з тим, відповідно до наданих відповідачем до суду документів, станом на 1998 рік, площа житлового будинку складала 212,1м.кв., під забудовами – 152м.кв. (додаток 1), відповідно до даних технічної інвентаризації, у 2006 році площа житлового будинку дорівнювала 343,9 м.кв., під забудовами – 418м.кв. (додаток 2), згідно даних Державного реєстру, станом на 04.12.2008 рік спірний житловий будинок досяг площі – 472,3м.кв.
        ОСОБА_1 були оформлені право установчі документи на самовільно побудовані веранду а1 - розміром 4,05 м. * 5,79 м. та ІІІ поверх житлового будинку, площею 119,5 кв.м., по АДРЕСА_8 , а також затверджені акти прийняття в експлуатацію трьох поверхневого житлового будинку, побудованого ОСОБА_1 по АДРЕСА_8 , розміром 13,28 м. – 14,89 м., що складається з 4-х житлових кімнат житловою площею 73,7 кв.м., загальною площею 349,9 кв.м з прибудовою веранди розміром 5,79 м. * 4,05 м. та гаражем розміром 4,80 м. * 6,40 м., згідно рішення №206 «Про затвердження актів прийняття в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_8 , та оформлення право установчих документів на самовільні будови», лише 23 квітня 1999 року (том 1, а.с.99).
       Так, ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_8 , яке зареєстровано за ним Дніпропетровським БТІ та записане в реєстрову книгу №29 за №69, на підставі вказаного рішення Виконавчого комітету Самарської районної ради №206 від 23 квітня 1999 року, лише 29 червня 1999 року (том 1, а.с.15, 16, 91).
       Отже, віднесення судом першої інстанції вказаного спірного будинку до спільної сумісної власності подружжя є цілком законним та повністю узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 вересня 2020 року по справі №214/6174/15-ц.
       Крім того, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка АДРЕСА_1 , загальною площею 1026 м.кв., складається із земельної ділянки, розміром 0, 0626 га, що належить відповідачу на підставі Рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів №1340 від 21 серпня 1997 року та земельної ділянки, розміром 0, 0400 га, яка належить відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки №1649 від 12 серпня 1999 року (том 1 а.с.103 та а.с.79 відповідно).
       У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
       Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року №6-814цс15.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, оскільки, право власності на спірне нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу, тому вони є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
       Також, з урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, виходячи з наступного.
       В силу вимог ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
       Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
       Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, земельну ділянку, допускається лише за його згодою.
       У своїй уточненій позовній заяві ОСОБА_2 просила суд припинити не право власності відповідача у спільному майні із виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь.
       Згідно з п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №7 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
       При цьому, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.
       Тобто, при визнанні за позивачкою права власності на окремо визначені об`єкти, зокрема, земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 962 кв.м. та право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , право власності відповідача на ці об`єкти припиняється.
       Проте, якщо виділ у натурі частки із спільного майна є неможливим (у випадку з неподільною річчю ч.2 ст. 183 ЦК) співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
       Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (абз.3 ч.2 ст.364 ЦК України).
       Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо визначеного розміру компенсації за частку у спільному сумісному майні подружжя. 
       Відповідно до висновку експерта, наявного в матеріалах даної цивільної справи, загальна вартість спільного сумісного майна подружжя, склала 1 693 904 грн. 
       Виходячи з рівності часток, кожному з колишнього подружжя повинно бути виділено майно на суму, що дорівнює 846 952 грн. 
       Вартість майна, на яке за рішенням суду першої інстанції визнано право власності за позивачкою складає 570 405 грн. 
       Зважаючи на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що сума компенсації повинна дорівнювати 276 547 грн.
Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції — зміні в частині стягнення грошової компенсації, стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , а саме: зменшенню її з 553 094, 00 грн до 276 547, 00 грн, в іншій же частині рішення суду слід залишити без змін. 
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково.
       Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року в частині стягнення грошової компенсації, стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , змінити та зменшити її з 553 094, 00 грн до 276 547, 00 грн.
       В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                         В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                                М.Ю. Петешенкова