УКРАЇНА

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

     Єдиний унікальний номер справи: 759/20575/21.      Номер провадження 33/824/5307/2021.      Категорія: ст. 122-2 КпАП України.  	     Головуючий у суді першої інстанції - Поплавська О.В.      Головуючий у апеляційній інстанції - Дзюбін В.В.  	
 
П О С Т А Н О В А
Іменем України
 
02 грудня 2021 року м. Київ
 
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду - Дзюбін В.В., 
 
за участю скаржника - ОСОБА_1 , 
  
переглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні  адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року,
 
у с та н о в и в:
 
Цією постановою судді місцевого суду:
 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який народився в сел. Сухоліси Білоцерківського району Київської області, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , -  
             
визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КпАП України, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі дев`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 153,00 грн.
 
На підставі ст. 40-1 КпАП України з ОСОБА_1 стягнуто на користь держави судовий збір в розмірі 454,00 грн. 

 
За змістом постанови суддя місцевого суду визнав установленим, що             03 вересня 2021 року о 10:50 годині на 19 км автодороги Київ - Чоп в м. Києві водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки "Тойота", знак державної реєстрації НОМЕР_1 , на вимогу працівника поліції про зупинку транспортного засобу спецсигналом, а саме проблисковим маячком синього та червоного кольору й звуковою сигналізацією, - не зупинився і був зупинений шляхом переслідування патрульним автомобілем поліції, порушивши вимоги п. 2.4 ПДР України.   
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи винесене суддею місцевого суду рішення про визнання його винуватим за ст. 122-2 КпАП України незаконним і необґрунтованим, винесеним без його безпосередньої участі в судовому засіданні, просить: поновити строк на апеляційне оскарження; постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року скасувати та провадження в справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України за відсутністю складу цього адміністративного правопорушення. 
 
На обґрунтування апеляційних вимог ОСОБА_1 зважає на те, що дана постанова винесена з порушенням норм як процесуального адміністративного закону так і неправильним застосуванням норм матеріального адміністративного права, при цьому суддя місцевого суду неповно та однобічно з`ясував фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення фактичних обставин справи, а також - не сприяв повному, всебічному та неупередженому її розгляду, внаслідок чого безпідставного притягнув його до адміністративної відповідальності за ст. 122-2 КпАП України.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо суті оскаржуваної постанови та основних доводів апеляційної скарги; вислухавши пояснення ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу за наведених у ній обставин; вивчивши матеріали адміністративної справи, перевіривши та оцінивши доводи скарги, викладені апелянтом, - суд апеляційної інстанції вважає строк на апеляційне оскарження необхідним поновити як пропущений з поважних причин, а апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за таких підстав. 
 
За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 278 КпАП України, завданням провадження     в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності   із законом.
 
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
 
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
 
Готуючись до розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, підлягають вирішенню питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи, чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду, чи витребувано необхідні додаткові матеріали.
 
При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно належно з`ясовувати питання: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.  
 
 Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КпАП України, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
 
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як     на підставах і в порядку встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
 
 За приписом ст. 8 КпАП України особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
 
 Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.  
 
Разом з тим, за змістом п. 42 рішення Європейського суду з прав людини "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року зазначається, що право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені.
 
Зазначені вимоги КпАП України при розгляді суддею місцевого суду адміністративної справи щодо ОСОБА_1 , належним чином       не виконані, з огляду на таке. 
 
Так, про дату, час і місце розгляду даної адміністративної справи ОСОБА_1 в установленому законом порядку повідомлений не був, винесену суддею місцевого суду постанову отримав тільки 15.11.2021 року, а тому десятиденний строк на її оскарження, передбачений ч. 2 ст. 294 КпАП України, ним пропущений із поважних причин.
 
Таким чином, дану адміністративну справу суддею місцевого суду розглянуто з істотними порушеннями процесуальних прав ОСОБА_1 , оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 268 КпАП України справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Будь-які дані про належне повідомлення ОСОБА_1  про дату, час і місце розгляду справи в її матеріалах - відсутні. 
 
Отже, внаслідок цього ОСОБА_1 було позбавлено права надати пояснення, докази, заявляти клопотання та запросити захисника. 
 
 Зокрема, ЄСПЛ наголошує на тому, що "принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 року у справах "Авотіньш проти Латвії", заява №17502/07, п. 119, а також "Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів", п. 33. До того ж, що "кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною... Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи" (п. п. 17, 18 рішення від 06.02.2001 року у справі "Беер проти Австрії", заява №30428/96).
 
Фактично суддею місцевого суду було обмежено право на доступ ОСОБА_1 до правосуддя, що є грубим порушенням п. 1 "С", п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
 
У національному законодавстві право на доступ до правосуддя також закріплено на конституційному рівні (ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України). 
 
Крім того, стаття 122-2 КпАП України містить дві частини, які передбачають відповідальність за різні види правопорушень.
 
Натомість, за змістом протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №226729 від 03.09.2021 року /а. с. 1/ та постанови судді місцевого суду /а. с. 5/ дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ст. 122-2 КпАП України без зазначення конкретної частини цієї статті.
 
Між тим, спираючись на положення ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику ЄСПЛ                 у справах "Лучанінова проти України", "Малофєєва проти Росії", суд, повинен виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суддя у цій справі має бути неупередженим і безстороннім та не вправі самостійно змінювати на шкоду особи формулювання адміністративного правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинуваченням у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у вчиненні якого має бути доведеною не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд, суддя також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувачення, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Так, п. 2.4 ПДР України визначає обов`язок водія зупинитись на вимогу поліцейського з дотриманням вимог цих Правил. 
 
При цьому, п. 8.9 ПДР України містить виключний перелік способів, якими може бути подана вимога поліцейським про зупинку транспортного засобу, тобто вимога має бути подана виключно за допомогою: а) сигнального диска з червоним сигналом чи світлоповертачем або руки, що вказує на відповідний транспортний засіб та подальше місце його зупинки; б) увімкненого проблискового маячка синього і червоного кольору та (або) спеціального звукового сигналу; гучномовного пристрою; г) спеціального табло, на якому зазначається вимога про зупинку транспортного засобу.
 
Між тим, як об`єктивно убачається з запису SD-диску із відеореєстратора     /а. с. 2, 17/, будь-яких зазначених дій на вимогу зупинки транспортного засобу під керуванням водія ОСОБА_1 - поліцейськими не здійснювалось.  
   
Статтею 62 Конституції України, зокрема, передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь.
 
 У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені винуватість особи та його подія  мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. 

У відповідності до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі "Кобець проти України" (з урахуванням первісного визначення принципу "поза розумним сумнівом" у справі "Авшар проти Туреччини") доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.
 
Таким чином, недотримання суддею місцевого суду вимог ст. ст. 7, 8, 245, 251, 252, 268, 278, 280, 283, 284 КпАП України про необхідність всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, і вирішення її в точній відповідності із законом, призвело до прийняття щодо ОСОБА_1 незаконного     й необґрунтованого рішення. 
 
 За таких обставин, постанова судді місцевого суду не може залишатися          в силі та підлягає скасуванню, а провадження в справі щодо ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України - закриттю за відсутністю складу адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-2 КпАП України.
 
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов остаточного висновку про задоволення апеляційної скарги. 
 
Керуючись ст. 294 КпАП України, Київський апеляційний суд,  -  
 
                                         п о с т а н о в и в:
 
На підставі ч. 2 ст. 294 КпАП України поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.   
 
Постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_1 - скасувати та провадження              в адміністративній справі на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України закрити за відсутністю складу адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-2 КпАП України. 
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

                      Суддя
 Київського апеляційного суду                                               В. В. Д з ю б і н