ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9396/21 Справа № 212/9253/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 212/9253/19
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
сторони:
позивач: Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»
відповідач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року, яке ухвалено суддею Пустовтом О.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 18 серпня 2021 року, -
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2019 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги. 
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що АТ «Криворізька теплоцентраль» здійснює постачання теплової енергії для опалення житла населенню, яке відповідно з вимогами ЖК України, зобов`язане робити оплату за отриману теплову енергію, згідно особового рахунку і встановлених тарифів. 
Позивач надає послуги з централізованого опалення відповідачам за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідачі в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювали, в результаті чого виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2013 року по 01 вересеня 2019 року в сумі 53 651,92 грн. Вказану суму заборгованості по оплаті за послуги з централізованого опалення, а також 3% річних в сумі 3 256,15 грн. та інфляційні втрати в сумі 12 649,53 грн., що разом становить 69 557,53 грн., позивач просив стягнути на свою користь з відповідачів солідарно.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2013 року по вересень 2019 року у розмірі 53 651 грн. 92 коп., інфляційні витрати у розмірі 12 649 грн. 53 коп., три відсотки річних у розмірі 3 256 грн. 15 коп., усього у розмірі 69557 грн. 53 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судовий збір по 640,33 грн., з кожного.
В апеляційній скарзі відповідачі ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув в солідпарному порядку заборгованість за комунальні послуги з ОСОБА_1 , який не є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 і має право тільки на користування, тому є неналежним відповідачем по справі. 
Зауважують на тому, що з березня 2012 року і по теперішній час послуги з централізованого опалення позивачем відповідачам взагалі не надавались та не надаються, відповідачами фактично не використовуються послуги, оскільки було здійснено відключення від системи централізованого опалення та квартира була знята з числа абонентів КПТМ «Криворіжтепломережа», що підтверджується Актом КПТМ «Криворіжтепломережа» від 20.03.2021 року та тим, що КПТМ «Криворіжтепломережа» з березня 2012 року по жовтень 2013 року не здійснювала відповідачам нарахування за послуги централізованого опалення, про що позивач був повідомлений відповідачами відповідними заявами з проханням припинити нарахування за послуги централізованого опалення.
Також відповідачі зауважують на тому, що між сторонами по справі відсутній договір про надання послуг централізованого опалення та судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, про застосування якого відповідачами 13 грудня 2019 року було подано відповідну заяву.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу відповідачів залишити без задоволення. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню, з ухваленням нового рішення по справі, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини по наданню з боку АТ «Криворізька теплоцентраль» та споживанню, з боку мешканців квартири за адресою: АДРЕСА_1 комунальних послуг з надання теплової енергії, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, Законом України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року (далі – Правила).
За період з  01.10.2013 року по 31.09.2019 рік за адресою: АДРЕСА_1 обліковується заборгованість по оплаті послуг централізованого опалення в розмірі 53 651,92 грн.
Звертаючись до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за послуги центрального опалення, позивач посилався на те, що на відповідачів, які зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 , покладено обов`язок сплати заборгованості за надані позивачем послуги опалення, 3% річних та інфляційних втрат.
Задовольняючи позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль», суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за послуги централізованого опалення за період з 01.10.2013 року по 31.09.2019 року, 3 % річних та інфляційних втрат.
Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за послуги центрального опалення за період з 01.10.2013 року по 31.09.2019 року, та відповідно із розміром стягнутих судом 3% річних та інфляційних втрат, з огляду на наступне. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву споживача кореспондує визначений п. 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» його обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено й ст. 19 Закону України «Про теплопостачання».
Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.
Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міістрів України № 630 від 21 липня 2005 року передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.
Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК України дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу.
Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу). У тексті Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти б, 7, 8 частини першої статті 31).
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Судом встановлено, що АТ «Криворізька теплоцентраль» є постачальником послуг централізованого опалення у період виникнення заборгованості за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення, які надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» (а.с.4).
Отже, між позивачем та відповідачами виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, Законом України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 року № 2633-IV та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль», відповідно до тарифів на теплову енергію, постачається централізоване опалення до житла відповідачів, однак відповідачами зобов`язання по оплаті за надані послуги здійснюється неналежним чином.
Так, згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості, сума боргу по оплаті за централізоване опалення квартири АДРЕСА_2 за період з 01.10.2013 року по 31.09.2019 року становить 53 651,92 грн. (а.с.5-6). 
Звертаючись до суду з даним позовом, АТ «Криворізька теплоцентраль» просило стягнути з відповідачів заборгованість за послуги з теплопостачання, яка виникла за період з 01.10.2013 року по 31.09.2019 року.
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Частиною 1 ст. 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги"» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.
Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.
А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.
Позовна заява, при цьому, подана 30 жовтня 2019 року, що підтверджується вхідним штампом суду (а.с.1), тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів по вересень 2016 року, включно.
Разом з тим, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за щомісячними платежами за період з жовтня 2016 року, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Правильність нарахування суми боргу, у період з 01 жовтня 2016 року до 31 вересня 2019 року, підтверджується особовим рахунком № НОМЕР_1 , яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення за спірний період оплати за централізоване опалення (а.с.4-6). При цьому, правильність нарахування зазначених сум відповідачами не спростована.
У зв`язку з наведеним вище колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, про застосування якого відповідачами 13 грудня 2019 року було подано відповідну заяву та вважає, що згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості, сума боргу по оплаті за централізоване опалення квартири АДРЕСА_2 має бути стягнута в межах строків позовної давності за період з 01.10.2016 року по 31.09.2019 року, яка, згідно проведеного колегією суддів розрахунку, становить 40274,59 грн., в іншій частині в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити (а.с.5-6).
При цьому не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що з березня 2012 року і по теперішній час послуги з централізованого опалення позивачем відповідачам взагалі не надавались та не надаються, відповідачами фактично не використовуються послуги, оскільки було здійснено відключення від системи централізованого опалення та квартира була знята з числа абонентів КПТМ «Криворіжтепломережа», що підтверджується Актом КПТМ «Криворіжтепломережа» від 20.03.2021 року та тим, що КПТМ «Криворіжтепломережа» з березня 2012 року по жовтень 2013 року не здійснювала відповідачам нарахування за послуги централізованого опалення, про що позивач був повідомлений відповідачами відповідними заявами з проханням припинити нарахування за послуги централізованого опалення, з огляду на наступне.
Так, відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
Згідно Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, внутрішньобудинкові системи - це мережі, арматура на них, прилади та обладнання, засоби обліку та регулювання споживання житлово-комунальних послуг, які розміщені в межах будинку, споруди, системи протипожежного захисту.
Пунктами 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку. При цьому обов`язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (пункти 2.1, 2.2 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження змін до наказу Мінбуду України від 22 листопада 2005 року № 4»)
Відповідно до пункту 26 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.
Згідно з пунктами 2.6, 2.7 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, по закінченню робіт складається акт про відключення будинку від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання і в десятиденний термін подається заявником до постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні постійної діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.
Тобто, єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинним законодавством України не передбачено.
Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження змін до наказу Мінбуду України від 22 листопада 2005 року № 4», які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.
Матеріали справи не містять відповідної проєктної документації, яка б засвідчувала факт відключення приміщення відповідачів, згідно відповідного порядку, від мереж централізованого теплопостачання та доказів ненадання їй теплової енергії в повному чи частковому обсязі.
Відповідно до пункту 22 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві, є відгалуження від стояків у межах квартири (приміщення). Підведення централізованого опалення до стояка в межах приміщення відповідача свідчить про постачання теплової енергії позивачем.
Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин у розглядуваній справі, відключення споживачів від мережі централізованого опалення в законному порядку мало відбуватись на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади і з дотримання споживачем процедури визначеної Порядком.
Позивач виконує свої зобов`язання щодо постачання теплової енергії, а відповідачі, незалежно від споживання теплової енергії або відмови від її споживання, зобов`язані оплачувати постачання теплової енергії. У разі наміру споживача не отримувати теплову енергію, він не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення свого приміщення від мережі централізованого опалення.
Самовільне відключення від вказаної мережі не є підставою для неукладання договору на відпуск теплової енергії та звільнення від її оплати.
Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року, справа № 6-1192цс15, Постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року, справа № 490/11619/15-ц, провадження № 61-23337св18), Постанові Верховного Суду від 18 червня 2020 року, справа №643/133/17, провадження № 61-38460св18, Постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року, справа № 554/946/18, провадження № 61-44416св18.
При цьому той факт, що КПТМ «Криворіжтепломережа» з березня 2012 року по жовтень 2013 року не здійснювала відповідачам нарахування за послуги централізованого опалення не може свідчити про правомірність відключення квартири АДРЕСА_2 від мережі централізованого опалення.
У позовній заяві позивач вказав що, окрім повернення боргу за надані ним послуги, відповідачі мають сплатити позивачеві три проценти річних й інфляційні втрати.
Так, згідно з частиною другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Отже, вирішуючи спори цієї категорії, судам слід враховувати, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідачів на його користь 3% річних від простроченої суми в сумі 3 256,15 грн. та інфляційних втрат в сумі 12 649,53 грн., нарахованих на суму несплаченої заборгованості. Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. 
Оскільки неправомірними діями відповідачів позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України.
При цьому, у зв`язку з поданням відповідачами заяви про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, необхідно розрахувати за період з 01.10.2016 року по 30.10.2019 року, тому 3% річних за вказаний період становитиме 1 570,19 грн., виходячи з наступної формули розрахунку - сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, а інфляційні втрати - 3 128,97 грн., які розраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу (а.с.7).
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами по справі відсутній договір про надання послуг централізованого опалення, оскільки у частині першій статті 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. 
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. 
Відповідна правова позиція сформульована у Постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, Постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, провадження № 61-11107св18, Постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, провадження № 61-26204св18. 
Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув в солідарному порядку заборгованість за комунальні послуги з ОСОБА_1 , який не є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 і має право тільки на користування, тому є неналежним відповідачем по справі, оскільки відповідач ОСОБА_1 , який зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 , є споживачем послуг з теплопостачання, тому несе солідарну відповідальність з власниками вказаної квартири по їх оплаті. 
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1921 грн., сплаченого при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає частковому задоволенню, колегія суддів, з врахуванням положень статті 141 ЦПК України, вважає за необхідне відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі 1 242,06 грн. (40 973,75 грн. (сума боргу, стягнута судом) * 1921 грн. (сума судового збору, сплачена позивачем) / 69 557,60 грн. (сума боргу, заявлена до стягнення).
Крім того, з позивача на користь відповідачів за подання апеляційної скарги, пропорційно задоволених позовних вимог, підлягає стягненню 1 863,09 грн. (1 242,06 грн. *1,5 = 1 863,09).
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» та стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь позивача 40 274,59 грн. заборгованості за послуги з централізованого опалення, 3% річних в сумі 1 570,19 грн., інфляційні втрати в сумі 3 128,97 грн. за період з 01.10.2016 року по 30.10.2019 року, по 414,02 грн. судового збору з кожного з відповідачів за подання позовної заяви та по 621,03 грн. судового збору з кожного з відповідачів за подання апеляційної скарги. В іншій частині в задоовленні позовних вимог позивача слід відмовити. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року скасувати та постановити нове рішення. 
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за комунальні послуги задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2016 року по 30.10.2019 року в сумі 40 274 (сорок тисяч двісті сімдесят чотири) грн. 59 коп., 3% річних за період з 01.10.2016 року по 30.10.2019 року в сумі 1 570 (одна тисяча п`ятсот сімдесят) грн. 19 коп. та інфляційні втрати за період з 01.10.2016 року по 30.10.2019 року в сумі 3 128 (три тисячі сто двадцять вісім) грн. 97 коп. 
Стягнути в рівних частках із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1 242 (одна тисяча двісті сорок дві) грн. 06 коп., тобто по 414 (чотириста чотирнадцять) грн. 02 коп., з кожного. 
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Стягнути в рівних частках із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 863 (одна тисяча вісімсот шістдесят три) грн. 09 коп., тобто по 621 (шістсот двадцять одна) грн. 03 коп., з кожного. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне рішення суду складено 18 жовтня 2021 року. 

Головуючий:

Судді: