УХВАЛА
04 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 686/31277/19
провадження № 61-15149ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С., розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 серпня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 02 серпня 2021 року,  первісний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спірного нежитлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості спірного автомобіля у розмірі 158 383,35 грн. Відмовлено у задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 серпня 2021 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій застосували норму права без врахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №158/2229/16-ц, оскільки керувалися поясненнями батьків відповідача як свідків, які зацікавлені у вирішенні справи на користь їх сина. Судам не було надано доказів укладення договору про передання та зберігання коштів батьком відповідача ОСОБА_3 , в зв`язку з чим суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 8 550 дол. США, ґрунтуючись лише не показаннях свідків.
Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Рішення судів попередніх інстанцій оскаржують ОСОБА_1 лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 8 550 дол. США.
Відмовляючи у задоволенні вищевказаної позовної вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того що спірне рухоме та нерухоме майно було набуте колишнім подружжям за рахунок перерахованих ОСОБА_2 коштів, доказів про наявність у ОСОБА_2 інших заощаджень позивачем надано не було, а факт використання коштів не в інтересах сім`ї позивачем не було доведено, в зв`язку з чим були відсутні підстави вважати наявною та прихованою суму грошових коштів, половину з яких ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача.  
Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з вимогами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За змістом наведених норм, факт наявності спільних коштів та їх використання не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц., від 25 березня 2020 року у справі № 161/79/18.
Так суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 8 550 дол. США, дослідивши довідку про перерахування грошових коштів ОСОБА_2 , а також покази свідків, обставини справи щодо відсутності доходів у ОСОБА_1 та сплати нею коштів за проходження навчання у медичному університеті, дійшов висновку про те, що спірне рухоме та нерухоме майно, яке в процесі розгляду спору було визнане судом спільною сумісною власністю колишнього подружжя, було придбане на переведені на територію України на ім`я ОСОБА_3 грошові кошти. Суд вказав, що на час розгляду справи були відсутні докази того, що ОСОБА_2 мав інші заощадження, ніж ті, що були перераховані згідно довідки АТ «Ощадбанк», а також судом не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що грошові кошти не були використані в інтересах сім`ї. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що кошти ОСОБА_2 використав для придбання спірного майна, а наявність інших спільних коштів не була доведена.
Тобто, суди попередніх інстанцій, надавши оцінку як доказам в сукупності, так і кожному окремо, дійшли висновку про відсутність у відповідача суми грошових коштів, половину яких просить стягнути позивач ОСОБА_1 . 
Вищевказане спростовує посилання касаційної скарги на те, що суди, вирішуючи спір, ґрунтувалися виключно на поясненнях свідків. Крім того, не обґрунтовують належним чином потребу в касаційному перегляді судових рішень посилання касаційної скарги на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30 січня 2019 року у справі №158/2229/16-ц, оскільки фактичні обставини у вказаній справі стосувалися підтвердження поясненнями свідків факту отримання грошових коштів за продаж спірного автомобіля без відома іншого з подружжя, натомість у цій справі поясненням свідків суди надавали оцінку для підтвердження обставин, які були встановлені на підставі інших наявних у справі доказів.
Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що в контексті вимог статті 400 ЦПК України не входить до кола повноважень суду касаційної інстанції, та до бажання добитися повторного розгляду справи, в зв`язку з чим не обґрунтовують належним чином потребу в касаційному перегляді оскаржуваних судових рішень на підставі пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України. Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки суди, вирішуючи спір, застосували норму права відповідно до чинних правових висновків Верховного Суду, а тому за таких підстав у відкритті касаційної скарги на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 серпня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                        А.  А.  Калараш
 
Є. В. Петров
 
О. С. Ткачук