РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 грудня 2021 року
м. Рівне

Справа № 564/282/16-ц
Провадження № 22-ц/4815/882/21
Рівненський апеляційний суд в складі суддів: 
головуючого Боймиструка С.В, 
суддів: Гордійчук С.О., Шимківа С.С., 
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,
за участю представників – адвокатів: Кузін Є.В., Осійчук І.І.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" та представника ОСОБА_1 - адвоката Осійчука Івана Івановича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 26 березня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним кредитного договору,-
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2016 року АТ КБ “Приватбанк” звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № ROTOGA0000000735 від 30 травня 2008 р., в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 19042,17 доларів США, що становить 489193,29 грн. та судові витрати.
В обґрунтуванням позовних вимог покликається на те, що відповідач не виконує умов кредитного договору, в результаті чого утворилася заборгованість, яку просить стягнути.
Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору, в якому просить визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № ROTOGA0000000735 від 30 травня 2008 року.
В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що Банк під час укладення кредитного договору порушив його права споживача фінансових послуг банку а також включив в договір несправедливі умови і не попередив про валютні ризики.
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 26 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсним кредитного договору задоволено частково.
Визнано недійсними розділ 4 "Резервування ресурсів" і п. 7.2 кредитного договору № ROTOGA0000000735 від 30 травня 2008 року в частині встановлення оплати за резервування ресурсів та за проведення додаткового моніторингу та п. 8.1 кредитного договору № ROTOGA0000000735 від 30 травня 2008 року в частині встановлення розміру винагороди за резервування ресурсів та за проведення додаткового моніторингу.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Повернуто ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп..
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови у первісному позові та частковому задоволенні зустрічного позову, представник АТ КБ “Приватбанк” подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що відповідач не доводив підстави для визнання умов договору несправедливими. Вважає що, сторони досягли згоди з усіх істотних умов. В договорі сторони визначили ануїтетний платіж, підписали графік погашення кредиту, який в подальшому виконували. Просить застосувати правову позицію висловлену ВСУ у справі №6-1341цс15 та ВС у справі 464/4101/15-ц, щодо застосування статей 11, 18 ЗУ “Про захист прав споживачів ”. Вказує, що суд першої інстанції не врахував заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, а також не навів свій розрахунок заборгованості.
Просить рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 26 березня 2021 року в частині відмови у первісному позові та частковому задоволенні зустрічного позову скасувати, а в іншій частині рішення залишити без змін. Позов АТ КБ “Приватбанк” задовольнити. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ “Приватбанк” відмовити.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови у стягненні з АТ КБ “Приватбанк” витрат на проведення судово-економічної експертизи в сумі 15000 грн. представник ОСОБА_1 – адвокат Осійчук І.І. подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність рішення через порушення судом норм процесуального права.
Зазначає, що до справи були долучені квитанції про сплату ОСОБА_1 витрат на проведення судово-економічної експертизи, а тому є правильним і законним стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судово-економічної експертизи в сумі 15000 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Осійчука І.І. АТ КБ «Приватбанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Зазначає, що в апеляційній скарзі відсутні аргументи, які б спростовували висновки суду першої інстанції, що стосуються витрат на проведення судово-економічної експертизи.
Вважає, що вартість однієї нормогодини адвоката при підготовці процесуальних документів є завищеною.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» представник ОСОБА_1 – адвокат Осійчук І.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що місцевий суд вірно встановив, що кредит надавався на споживчі цілі та застосував відповідні норми права. З урахуванням застосованих норм обґрунтовано визнав недійсним окремі пункти кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що частина 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, чого первісним позивачем зроблено не було і банк звернувся до суду з позовом в тому числі і про дострокове стягнення коштів за кредитним договором  12.02.2016 року, тобто до закінчення строку кредитування. 
В частині, яка не стосується дострокового стягнення коштів за кредитним договором, то наданий Банком розрахунок через відсутність/неналежність графіку погашення кредиту, визнання недійсними окремих положень кредитного договору та фактичним внесенням відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості, не дало місцевому суду можливості визначити існуючу на час звернення до суду заборгованість.
При частковому задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 та п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, прийшов до висновку, що передбачена умовами кредитного договору розділом 4 "Резервування ресурсів" і пунктом 7.2 оплата за резервування ресурсів та за проведення додаткового моніторингу є незаконною. 
Водночас суд вважав, що позивач був проінформований про істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, у зв`язку із чим не можна визнати кредитний договір недійсним у цілому.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом встановлено, що 30 травня 2008 року, між Банком  та відповідачем було укладено кредитний договір № ROTOGA0000000735.
Відповідно до п.1.1 та 8.1 кредитного договору, кредитор надає Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 28885,00 доларів США. Термін користування кредитом - з 30 травня   2008 року до 30 травня 2018 року. Невід`ємним додатком до даного договору є Додаток № 2 – графік погашення кредиту за кредитним договором  від 30.05.2008 р. (п. 8.9 договору).
Даний кредит надавався на споживчі цілі.
Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Приписами ч. 1ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно положень ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).
За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц колегія суддів вказала, що не є підставою для відмови в задоволенні позову відсутність факту направлення вимоги про повернення заборгованості за кредитним договором у строки встановлені договором та законом. Разом з тим, Велика Палата відступила від вказаного висновку у своїй постанові № 638/13683/15-ц від 26.05.2020 року з тих підстав, що Законом України «Про захист прав споживачів» встановлені імперативні норми щодо досудового врегулювання заборгованості за кредитними договорами.
Постановою Верховного Суду у справі №638/13683/15-ц від 26 травня 2020 року, роз`яснено, що кредитодавець не може заявляти вимогу про дострокове повернення споживчого кредиту у позовній заяві. Подання кредитодавцем позову є складовою цивільного процесу, а не цивільних правовідносин. Тому таке подання не можна кваліфікувати як вимогу у розумінні ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не заявивши на підставі частини десятої статті 11 зазначеного Закону вимогу про дострокове повернення коштів за договором, у споживача (позичальника) немає обов`язку здійснити таке дострокове повернення.
Враховуючи викладене та відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, які підтверджують звернення позивача до відповідача з вимогою про дострокове повернення коштів у позасудовому порядку, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову в частині дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту є обґрунтованим, а звернення банку до суду є передчасним.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що з ОСОБА_1 на користь Банку не підлягають стягненню заборгованість за резервування ресурсів та за проведення додаткового моніторингу.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11 березня 2020 року у справі № 524/3686/16-ц (провадження № 61-22266св18).
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги та критично оцінив долучений позивачем графік погашення кредиту через його неналежність і невідповідність п. 8.9. Кредитного договору (зокрема дати його укладення). За таких умов місцевий суд був позбавлений можливості здійснити власний розрахунок заборгованості.
Згідно з вимогами ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі: 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як роз`яснено у п. 35 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Оскільки позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення, то Банк не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
З наданих матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи ОСОБА_1 понесені витрати на проведення судово-економічної експертизи в сумі 15000 грн., що підтверджується рахунком №10/04-1 від 10 квітня 2017 року (т.1 а.с. 116) та повідомленням щодо ходу проведення експертизи № 6518 від 12.07.2018 року(т.1 а.с. 150).
Місцевий суд обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про відшкодування витрат позивача на її проведення, оскільки, висновок експертизи жодним чином не вплинув на результат розгляду зустрічного позову чи відмову в задоволенні первісного позову, що фактично спростувало необхідність її призначення та відповідно понесення витрат її проведення замовником.
Оскільки в справі немає підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Осійчука І.І., то його вимоги про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрат на надання правничої допомоги в апеляційній інстанції в розмірі 4000 грн. не можуть бути задоволені. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та представника ОСОБА_1 - адвоката Осійчука Івана Івановича залишити без задоволення.
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 26 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складений 16 грудня 2021 року.

Головуючий                                                        Боймиструк С. В.

Судді:                                                                Гордійчук С.О.

Шимків С.С.