КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 759/22435/19
номер провадження: 22-ц/824/11506/2021 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Кашперської Т.Ц., Савченка С.І.
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лаврентьєва Євгена Андрійовича на рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 31 травня 2021 року у складі судді Керекези Я.І., усправі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2016 року між ним та  ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 11 000 доларів США, що еквівалентно                     276 557 грн 60 коп., на строк до 01 вересня 2016 року зі сплатою 10 % за кожний календарний місяць, про що відповідач написав розписку. Позивач зазначав, що відповідач зобов`язався здійснювати платежі готівкою з 25 по 30 число кожного календарного місяця. Однак відповідач свої зобов`язання у встановлений  строк не виконав. Вказував, що на його неодноразові звернення до відповідача з вимогою повернути борг за договором позики, останній кошти повернув частково, а саме, 29 жовтня 2018 року, 29 листопада 2018 року,               21 грудня 2018 року, 01 березня 2019 року, 02 квітня 2019 року, 26 квітня 2019 року,                   30 травня 2019 року, 01 липня 2019 року та 31 липня 2019 року відповідач через банківські термінали сплачував на рахунок позивача кожного разу по 5 000 грн 00 коп., а 30 серпня 2019 року - 4 985 грн 00 коп., що разом становить 49 985 грн  00 коп. Зазначав, що за період з 01 червня 2016 року по 01 вересня 2016 року за умовами договору позики від 01 червня 2016 року були нараховані відсотки у розмірі 3 300 доларів США, що станом на 01 вересня 2016 року еквівалентно 86 067 грн 96 коп., з яких відповідачем було сплачено 49 985 грн 00 коп., а тому залишок заборгованості за відсотками складає 36 082 грн 96 коп. 
Позивач зазначав, що ним не пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки останньою датою сплати відповідачем на користь позивача частини боргу за договором позики є 30 серпня 2019 року на суму 4 985 грн 00 коп., що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача. Вказані обставини свідчать про визнання ОСОБА_2 боргу за договором позики від 01 червня 2016 року. Тому позивач вважав, що у даному випадку строк позовної давності перервався відповідно до положень ст.264 ЦК України та розпочався заново 30 серпня 2019 року.    
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути із  ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в розмірі 313 638 грн 26 коп., що складаються із: суми основного боргу у розмірі 11 000 доларів США, що станом на 01 вересня 2016 року було еквівалентно 277 555 грн 30 коп.; відсотків за користування грошовими коштами у сумі 36 082 грн 96 коп.
Рішенням Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 31 травня 2021 року позов  ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду мотивоване тим, що між сторонами виникли договірні відносини за договором позики від 01 червня 2016 року, відповідач свої зобов`язання за цим договором не виконав, кошти позивачу не повернув, а тому позовні вимоги  ОСОБА_1 є обґрунтованими. Разом з тим, враховуючи, що позивачем пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявив представник відповідача, а також приймаючи до уваги, що позивач не звертався до суду із клопотанням про поновлення строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, у зв`язку зі спливом позовної давності. Також суд зазначив, що  обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності у зв`язку з частковим виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики, не встановлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1  - адвокат Лаврентьєв Є.А.подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов  ОСОБА_1  задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Також в апеляційній скарзі адвокат Лаврентьєв Є.А. заявив клопотання про витребування інформації з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») щодо виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 , який відкритий на ім`я ОСОБА_1 , за період з 29 жовтня 2018 року по 30 серпня 2019 року включно.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не перевірено факту переказу коштів на картку № НОМЕР_1 , відкритої в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я   ОСОБА_1 за  період з 29 жовтня 2018 року по 30 серпня 2019 включно, а саме, платежі від номеру      НОМЕР_2 . Також вказує, що суд не взяв до уваги, що у наданій позивачем  банківській виписці зазначені дві перші та дві останні цифри номеру мобільного телефону, що належить відповідачу, а приховані зірочками цифри номеру телефону є банківською таємницею та не надані банком на запит позивача. Зазначає, що даний факт є доказом сплати відповідачем частини боргу згідно боргової  розписки та відповідно до дати останньої оплати відповідачем - 30 серпня 2019 року. Тому  вважає, що перебіг позовної давності підлягає обрахуванню саме з 30 серпня 2019 року, що підтверджується випискою з особового рахунку позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_2 - адвокат Черевко С.А. зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не відповідають дійсності. Звертає увагу, що у розписці від 01 червня 2016 року зазначено про повернення тіла боргу та відсотків в готівковій формі, а тому вважає, що надані позивачем банківські виписки про безготівкові перерахунки не доводять факту переривання строків позовної давності. Вказує, що додані до апеляційної скарги нові докази, а саме, скріншот смс-переписки та довідка АВ0092922, не підлягають прийняттю апеляційним судом, а заявлене в апеляційній скарзі представником позивача клопотання про витребування інформації з АТ КБ «ПриватБанк» - не підлягає задоволенню, у зв`язку з порушенням порядку і строків їх подання до суду. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції -                        без змін.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 01 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 11 000 доларів США, на строк до 01 вересня 2016 року із сплатою 10 % за кожний календарний місяць, про що  ОСОБА_2 написав розписку. Також ОСОБА_2  зобов`язався сплачувати  відсотки та тіло боргу готівкою з 25 по 30 число кожного календарного місяця. Наданий позивачем оригінал вказаної розписки долучений до матеріалів справи (а.с.157).
Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).
Частиною 3 ст.545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно з ч.1, ч.4 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Частинами 1 та 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) та у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 426/8022/17 (провадження № 61-17131св18).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлено, що з наданої позивачем суду оригіналу письмової розписки вбачається, що 01 червня 2016 року ОСОБА_2 взяв в борг у                     ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 11 000 доларів США на строк до 01 вересня 2016 року із сплатою 10 % за кожний календарний місяць. 
За своєю суттю вказана розписка є достатнім документом, який підтверджує як факт укладення між сторонами договору позики, так і умови цього договору, а також засвідчує отримання боржником ОСОБА_2 від кредитора ОСОБА_1 вказаної у розписці грошової суми в борг, що свідчить про існування між сторонами правовідносин за договором позики та, як наслідок, існування у ОСОБА_2 обов`язку перед ОСОБА_1 щодо повернення позики разом з нарахованим відсотками.
Також судом першої інстанції встановлено, що в обумовлений договором позики строк відповідач позику разом з нарахованими відсотками позивачу не повернув.
Отже, установивши наведені вище обставини, колегія суддів  вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції представник відповідача  ОСОБА_2 - адвокат Черевко С.А. подав заяву про застосування строку позовної давності (а.с.131). 
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
При цьому відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом з тим, згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Встановлено, що дата повернення коштів згідно договору позики від 01 червня 2016 року була визначена сторонами - 01 вересня 2016 року, отже строк позовної давності розпочався 02 вересня 2016 року і закінчився 01 вересня 2019 року.
Із даним позовом про стягнення заборгованості за договором позики  ОСОБА_1 звернувся до суду 02 грудня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності (а.с.2-27).
Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_1 не порушувавпитання про поновлення строку на подачу позову. 
Обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності, у зв`язку із частковим виконанням  ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики, судом першої інстанції не встановлено.
Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. 
Зі змісту позову вбачається, що  ОСОБА_1 вказував, що ним не пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки останньою датою сплати відповідачем на його користь частини боргу за договором позики є 30 серпня 2019 року на суму 4 985 грн 00 коп., що підтверджується випискою із банківського рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , який відкритий на його на ім`я у АТ КБ «ПриватБанк», та свідчить про визнання ОСОБА_2 боргу за договором позики від 01 червня 2016 року. Тому позивач вважав, що у даному випадку строк позовної давності перервався відповідно до положень ст.264 ЦК України та розпочався заново 30 серпня 2019 року.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що  із наданої позивачем виписки по його банківському рахунку вбачається, що дійсно на рахунок                  ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , який відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», періодично перераховувалися кошти, в тому числі і платником, який має номер телефону ( НОМЕР_3 . Проте будь-яких ідентифікуючих ознак саме відповідача ОСОБА_2 , як відправника коштів, вказані виписки не містять, а схожість перших та останніх цифр номеру мобільного телефону платника з номером мобільного телефону, зазначеного у позовній заяві, не може бути однозначним ідентифікатором належності даного номеру телефону саме ОСОБА_2 , який категорично заперечував факт переказу в рахунок погашення боргу за розпискою від 01 червня 2016 року будь-яких коштів на рахунок позивача.
Також колегія суддів враховує, що навіть за умови ідентифікування           ОСОБА_2 як володільця номеру телефону ( НОМЕР_3 , то із наданої      ОСОБА_1 виписки по його банківському рахунку не можливо беззаперечно встановити, що сплачені володільцем номеру телефону ( НОМЕР_3 через банківські термінали грошові кошти на рахунок ОСОБА_1 були саме коштами в рахунок часткового виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики від 01 червня 2016 року, а не на виконання інших правовідносин між сторонами. 
До того ж, у розписці від 01 червня 2016 року сторони чітко обумовили спосіб виконання зобов`язань за цим договором позики, а саме, повернення тіла боргу та відсотків має здійснюватись ОСОБА_2 в готівковій формі. Матеріали справи не містять доказів того, що сторони змінили такий спосіб виконання зобов`язань за договором позики на безготівковий розрахунок. 
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що надані позивачем банківські виписки про безготівкові перерахунки не доводять факту переривання строку позовної давності, є правильним.
Отже враховуючи, що відповідно до положень ст.81 ЦПК України доказування та рішення суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, надана позивачем виписка з його банківського рахунку не є достатнім, належним та допустимим доказом переказу саме відповідачем ОСОБА_2 коштів на рахунок позивача ОСОБА_1 на погашення заборгованості за розпискою від 01 червня 2016 року.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові  ОСОБА_1 з підстав спливу позовної давності.  
Таким чином при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.
Посилання в апеляційній скарзі на скріншот смс-переписки та довідку АВ0092922, які додані представником позивача до апеляційної скарги (а.с.173-176), не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вказані документи подані представником позивача з порушенням процесуальних строків подання доказів.
Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи вбачається, що надані представником позивача апеляційному суду вказані вище докази не були подані до суду першої інстанції та вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції.
Представник позивача не надав апеляційному суду доказів неможливості подання скріншоту смс-переписки та довідки АВ0092922 до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а відтак ці докази не можуть бути прийняті апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України. 
З наведених підстав також не підлягає до задоволення клопотання представника позивача про витребування інформації з АТ КБ «ПриватБанк» щодо виписки по банківському рахунку № НОМЕР_1 , який відкритий на ім`я  ОСОБА_1 , за період з 29 жовтня 2018 року по 30 серпня 2019 року, що заявлене в апеляційній скарзі, оскільки таке клопотання не було заявлене представником позивача в суді першої інстанції і доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не надано.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лаврентьєва Євгена Андрійовича - залишити без задоволення.
Рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 31 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
 
Головуючий
 
Судді: