Справа № 127/9612/21
Провадження № 22-ц/801/1997/2021
Категорія: 66
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року	Справа № 127/9612/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 Ковальчука О.В.,
суддів :                          Сала Т. Б., Якименко М. М., 
за участю секретаря Ліннік Я. С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Осанна» до ОСОБА_1 про втрату права користування житловим приміщенням,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Щавінським Костянтином Станіславовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 03 червня 2021 року в м. Вінниці суддею цього суду Королем О. П., дата складання його повного тексту не відома, 
       В С Т А Н О В И В:        
 
В квітні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Осанна» (далі – ТОВ «Осанна») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  про втрату права користування житловим приміщенням, мотивуючи його тим, що  згідно із реєстраційним посвідченням на об`єкт нерухомого майна від 22 січня 2008 року позивачу на праві приватної власності належить гуртожиток, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 . Цей гуртожиток придбано позивачем у Вінницької обласної спілки споживчих товариств «УКООПСПІЛКА» за договором від 17 січня 2007 року, який визнано дійсним рішенням третейського суду від 22 січня 2008 року. Купівля-продаж гуртожитку відбулась за умови її наступного зносу для нової забудови, жителів вирішено попередньо відселити у інше житло.
Згідно із списком мешканців вказаного гуртожитку станом на 28 грудня 2007 року у ньому було зареєстровано та проживало декілька сімей, зокрема і  ОСОБА_1 , який був зареєстрований у кімнаті № 3а безпосередньо перед купівлею гуртожитку. Водночас, він жодного дня в гуртожитку не проживав, факт чого підтверджується актом про не проживання від 15 червня 2020 року, а місце його проживання позивачу не відомо.
Пославшись на викладене та на те, що відповідач добровільно не бажає звернутися із заявою про зняття з реєстрації місця проживання, хоча житлом не користується, не цікавиться його технічним станом, комунальні послуги не сплачує, водночас, перешкоджає позивачу у повній мірі користуватися власним майном, ТОВ «Осанна» просило суд визнати, що ОСОБА_1 втратив право на користування житловою площею у кім. АДРЕСА_2 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2021 року позовні вимоги задоволено, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, постановити нове рішення, яким залишити позов без розгляду та застосувати до позивача за зловживання процесуальними правами заходи процесуального примусу.
Вказана апеляційна скарга мотивована тим, що справа по суті заявлених позовних вимог підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, проте суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження. Крім того, справу розглянуто судом за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду. Водночас, позивач ввів суд першої інстанції в оману щодо фактичних обставин справи, оскільки не повідомив про наявність договору, укладеного з ОСОБА_1 , за умовами якого ТОВ «Осанна» взяло на себе зобов`язання побудувати і передати трикімнатну квартиру в обмін на звільнення кімнати в гуртожитку, яка була відведена для проживання відповідача з сім`єю. Також позивач приховав факт знесення гуртожитку, у зв`язку з чим відповідач позбавлений можливості використовувати кімнату за призначенням, отже не проживає у ній з поважних причин. 
Правом на подання відзиву позивач не скористався.
В судове засідання, призначене в суді апеляційної інстанції, представник ТОВ «Осанна» не з`явився, хоча про час, день та місце судового засідання позивач повідомлений належним чином.
04 жовтня 2021 року на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке було направлене на адресу позивача, зазначену ним у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_3 .
11 жовтня 2021 року секретарем судового засідання повідомлено ТОВ «Осанна» через адвоката Пригоцького Вячеслава Анатолійовича та ОСОБА_2 про те, що судове засідання у цій справі відбудеться у приміщенні Вінницького апеляційного суду 12 жовтня 2021 року о 09 год. 30 хв, про що складено телефонограму. 
Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
За приписами ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
За таких обставин, оскільки ТОВ «Осанна» за адресою, повідомленою суду у позовній заяві, не знаходиться та поштову кореспонденцію за цією адресою не отримує, а про зміну свого місцезнаходження суд не повідомило, враховуючи, що представники товариства повідомленні про час, дату та місце судового засідання засобами телефонного зв`язку, апеляційний суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності позивача.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до п. п. 3, 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Статтею 43 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
За приписами ч. 3 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч. 1 ст. 279 ЦПК України).
Вимогами ч. ч. 4, 5 ст. 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Порядок виклику та вручення судових повісток визначено у статтях 128, 130 ЦПК України.
Частиною 2 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Згідно з ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно.
Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (ч. 11 ст. 128 ЦПК України).
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду – передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
З матеріалів справи встановлено, що у позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_4 , проте за вказаною адресою не проживає, на підтвердження чого зокрема надано акт про не проживання від 15 червня 2020 року (а. с. 1, 10).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 26849 від 20 квітня 2021 року, виданої Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_4 (а. с. 15). 
У довідці про причини повернення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення разом та конверта, адресованих Вінницьким міським судом Вінницької області ОСОБА_1 та направлених на адресу: АДРЕСА_4 , зазначено, що такого будинку немає (а. с. 18-19).
03 червня 2021 року суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача – ОСОБА_1 , доказів про належне повідомлення якого матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд першої інстанції порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань, що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що позбавило ОСОБА_1 мати розумну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду. Вказане, у свою чергу, перешкодило стороні належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.
З урахуванням наведеного, оскільки місцевим судом порушено вказані вище вимоги цивільного процесуального закону, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2021 року в законній силі залишатись не може та підлягає скасуванню на підставі ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що факт не проживання відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин встановлений, а визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням має для позивача юридичне значення.
Із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 1 ЦПК України). 
Принципи змагальності сторін та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом є складовими основних засад цивільного судочинства. Зокрема принцип змагальності сторін покладає на кожну із них обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд лише сприяє їм у реалізації процесуальних прав.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен ураховувати як вимоги статті 83 ЦПК України щодо строків подання доказів, так і вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, а також виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19.
На підставі викладеного, оскільки відповідач у суді першої інстанції був позбавлений можливості представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема і подавати докази, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційний суд дійшов висновку про прийняття нових доказів, поданих ОСОБА_1 до апеляційного суду, та розгляд справи з їх врахуванням. 
З матеріалів справи вбачається, що згідно зі списком мешканців гуртожитку по АДРЕСА_1 станом на 28 грудня 2007 року, виданим Підприємством житлово-експлуатаційна контора «Кооператор» Вінницької обласної спілки споживчих товариств «УКООПСПІЛКА» 09 січня 2008 року, відповідальним наймачем кім. № 3а є ОСОБА_1 , прописаний у ній з 2007 року (а. с. 9).
17 січня 2008 року ТОВ «Осанна» та ОСОБА_1 уклали договір, посвідчений державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори, за умовами якого ТОВ «Осанна» зобов`язується передати безоплатно ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна, а саме: одну трикімнатну квартиру в багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 . Сторони зобов`язались виконати всі свої обов`язки, передбачені цим договором, у випадку, якщо товариство набуде у власність гуртожиток, що підлягає знесенню, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний гуртожиток може бути знесений товариством не раніше повного завершення будівництва першої секції будинку та прийняття її до експлуатації у встановленому чинним законодавством порядку (а. с. 36-39). 
Рішенням третейського суду від 22 січня 2008 року визнано дійсним договір купівлі-продажу від 17 січня 2008 року, укладений в простій письмовій формі між Вінницькою обласною спілкою споживчих товариств та товариством з обмеженою відповідальністю «Осанна», за яким останнє купило будівлю гуртожитку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за товариством з обмеженою відповідальністю «Осанна» право власності на будівлю гуртожитку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 7-8). 
Відповідно до реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, виданого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації» 22 січня 2008 року, ТОВ «Осанна» на праві приватної власності належить будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 (а. с. 3). 
15 червня 2020 року комісія у складі представників ТОВ «Осанна» та мешканців гуртожитку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 склали акт про те, що виходом на місце розміщення належного підприємству ТОВ «Осанна» будинку за адресою по АДРЕСА_1 встановлено, що в кімнаті 3а зареєстрований ОСОБА_1 , який не проживав з моменту реєстрації і не проживає на поточний момент (а. с. 10).
22 березня 2021 року ОСОБА_1 адресовано ТОВ «Осанна» претензію (а. с. 40-41), у якій зазначено, що на даний час гуртожиток по АДРЕСА_1 знесено, а будівництво першої секції будинку не розпочато, що свідчить про істотне порушення ТОВ «Осанна» умов договору від 17 січня 2008 року, внаслідок чого ОСОБА_1 значною мірою позбавляється того, на що розраховував при укладенні договору. ОСОБА_1 запропонував внести зміни до договору від 17 січня 2008 року, якими врегулювати строк виконання зобов`язання з передачі об`єкта, а також визначити правові наслідки прострочення товариством взятих на себе зобов`язань (а. с. 42). У цій претензії ОСОБА_1 зазначив, що проживає по АДРЕСА_5 .
09 вересня 2021 року Департаментом архітектури та містобудування Вінницької міської ради направлено ОСОБА_1 лист за № Ш-01-122124/5-05-8 про те, що виїздом на місце працівників Департаменту проведено обстеження з фотофіксацією будівельного майданчика за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що наразі на земельній ділянці демонтовано об`єкти нерухомого майна (гуртожиток) та проводиться будівництво багатоквартирного житлового будинку.
За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Частиною 3 ст. 71 ЖК Української РСР встановлено випадки, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 71 ЖК Української РСР обумовлено, що може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк, крім випадків, наведених у ч. 3 вказаної статті ЖК України.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.
Згідно з роз`ясненнями п.10 цієї постанови у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖКУ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм, наймач може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору.
Таким чином, під час вирішення питання про втрату наймачем права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Як вбачається з позовної заяви, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, посилався на ст. ст. 71, 72 Української РСР, ст. 391 ЦК України, виходячи з факту непроживання відповідача у гуртожитку понад шість місяців без поважних причин. Водночас, з поданих відповідачем до апеляційного суду доказів, видно, що між сторонами існує спір щодо виконання укладеного між ними договору від 17 січня 2008 року, зокрема щодо отримання відповідачем житлового приміщення замість кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_1 , який знесено позивачем. 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини про втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, апеляційний суд вважає, що визнання особи такою, що втратила право користування квартирою можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи позивача про те, що відповідач вже протягом тривалого часу не проживає у спірній кімнаті в гуртожитку, жодної участі в утриманні житла не приймає, а тому є таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є безпідставними, оскільки виходячи зі змісту статей 71, 72 ЖК Української РСР для визнання особи такою, що втратила право на житло, відсутність має бути зумовлена неповажними причинами, належних та допустимих доказів чого ТОВ «Осанна» не надано. Водночас, оцінюючи пропорційність втручання у право відповідача на повагу до житла, апеляційний суд враховує, що відповідач не користується спірною кімнатою понад встановлений законом строк з поважних причин, а саме у зв`язку зі знесенням гуртожитку. 
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про те, що факт не проживання відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин встановлений, а визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням має для позивача юридичне значення є необґрунтованими, оскільки відсутність належних умов постійного проживання не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.
У ч. 3, 4 ст. 44 ЦПК України визначено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Отже на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.
Частиною 1 ст. 143 ЦПК України передбачено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.
З матеріалів справи встановлено, що між сторонами існує спір щодо виконання укладеного між ними договору від 17 січня 2008 року, зокрема щодо отримання відповідачем житлового приміщення в новому будинку замість кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_1 , який знесено позивачем до повного завершення будівництва першої секції будинку та прийняття її до експлуатації у встановленому чинним законодавством порядку.
Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За приписами ст. 111 ЖК Української РСР якщо будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, у зв`язку з непридатністю для проживання підлягає знесенню або будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий, інше благоустроєне жиле приміщення надається виселюваним державною, кооперативною або іншою громадською організацією, якій належить будинок, що підлягає знесенню, або якій призначається підлягаючий переобладнанню будинок (жиле приміщення), а в разі відсутності цієї організації чи неможливості надання нею жилого приміщення - виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.
Статтею 132 ЖК Української РСР встановлено, що особи, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення.
Апеляційний суд звертає увагу, що процесуальним законом вимагається та забезпечується належна поведінка сторони в цивільному судочинстві, що також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду. Адже, правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб.
Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17).
На підставі викладеного вище та встановлених у справі обставин, апеляційний суд вважає, що звернення ТОВ «Осанна» з позовом  ОСОБА_1  про втрату ним права користування житловим приміщенням є підставою для визнання таких його дій зловживанням процесуальними правами, оскільки таке звернення порушує принцип добросовісності, використане в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.
З огляду на викладені вище обставини та на підставі зазначених норм права, апеляційний суд дійшов висновку, що звернення до суду з вказаним позовом, свідчить про недобросовісне використання ТОВ «Осанна» наданих йому законом процесуальних прав на звернення до суду, тому його дії необхідно визнати зловживанням процесуальними правами, а позовну заяву залишити без розгляду. Водночас, апеляційний суд вважає, що з метою запобігання в подальшому зловживанням ТОВ «Осанна» процесуальними правами, враховуючи, що звернення до суду з позовом по суті заявлених позовних вимог є втручанням у право особи на житло, передбачене законом, до позивача необхідно застосувати заходи процесуального примусу, а саме стягнути з нього в дохід державного бюджету штраф в розмірі трьох прожиткових мінімумів для працездатних осіб. 
Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що з 1 липня 2021 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2379 грн.
Апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне судовий збір, сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги, та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, стягнути з позивача, з огляду на таке.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, зокрема домовленості сторін про сплату гонорару за надання правничої допомоги в розмірі 8000 грн, надавши оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ТОВ «Осанна» на користь ОСОБА_1 8 000 грн судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги адвокатом в суді апеляційної інстанції та 3405, 00 грн судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з п. п. 3, 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про залишення позовних вимог без розгляду.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 143, 148, 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Щавінським Костянтином Станіславовичем, задовольнити, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Визнати, що звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Осанна» з позовною заявою до ОСОБА_1  про втрату права користування житловим приміщенням є діями, що суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Осанна» до ОСОБА_1 про втрату права користування житловим приміщенням залишити без розгляду.
Застосувати до Товариства з обмеженою відповідальністю «Осанна» (код ЄДРПОУ - 23056090) заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 7137 грн та стягнути з нього вказану суму в дохід Державного бюджету України.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Осанна» (код ЄДРПОУ - 23056090) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) 8 000 грн судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги адвокатом в суді апеляційної інстанції та 3405, 00 грн судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук
Судді : Т. Б. Сало
М. М. Якименко 
Повний текст постанови виготовлено 12 жовтня 2021 року.