ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

07 грудня 2021 року 	м.Суми	

                                                               Справа №586/690/21 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/1811/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Страшка Олега Володимировича  
на рішення Середино-Будського районного суду Сумської області від 22 жовтня 2021 року, постановлене у складі судді Ситайла О.І., у приміщенні Середино - Будського районного суду Сумської області, 
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Страшка Олега Володимировича звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивачка є матір`ю ОСОБА_2 . На даний час відповідачка проживає окремо, допомоги на її утримання не надає.
Вказує, що ОСОБА_1 не працює, є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, перебуває на обліку у сімейного лікаря та систематично проходить курс стаціонарного лікування у закладах охорони здоров`я, отримує пенсію по інвалідності в сумі 2100 грн. Іншого доходу позивачка немає, а тому потребує матеріальної допомоги.
Відповідачка є працездатною особою, немає на утриманні інших осіб, а тому має можливість надавати позивачці матеріальну допомогу.
Посилаючись на вищевикладені обставини, просить стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання непрацездатної матері ОСОБА_1 , щомісячно, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позовної заяви до суду.
Середино-Будський районний суд Сумської області рішенням від 22 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання як непрацездатної матері, яка потребує матеріальної допомоги, в розмірі 1/6 частки від її заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 17 вересня 2021 року і довічно.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 908 грн.
Допустив негайне виконання рішення суду у розмірі щомісячної суми платежу.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  представник ОСОБА_1 - адвокат Страшок О.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідачки на користь позивачки аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що коштів, необхідних для життєдіяльності позивачки не вистачає, а тому у зв`язку із скрутним матеріальним становищем вона потребує матеріальної допомоги, яку відповідачка в змозі надавати.
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що мінімальний прожитковий мінімум для непрацездатних осіб не включає у своє поняття стан здоров`я, інвалідність, постійне проходження стаціонарного лікування та здатність відповідачки надавати допомогу матері.
Вважає, що судом не досліджено кожний доказ окремо, який був наданий позивачкою на підтвердження своїх вимог, а також не обґрунтовано свою позицію та мотиви їх відхилення, що суперечить ст. 265 ЦПК України.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставин справи, правильно встановив правовідносин, що склалися, надав правову оцінку всім наявним доказам і доводам сторін, ухвалив законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що єдиними доказами на підтвердження потреби в матеріальній допомозі позивачкою надаються довідка про розмір отримуваної пенсії та висновок МСЕК про присвоєння інвалідності. Вказує, що позивачка не є особою похилого віку, оскільки їй виповнилось 56 років та у висновку МСЕК вказано, що їй не заборонено працювати. 
Вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивачка є непрацездатною, а саме особою з інвалідністю ІІІ групи, має незадовільний стан здоров`я, отримує пенсію у розмірі 2100 грн на місяць, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. Інших доказів, які б підтвердили понесення позивачкою витрат на лікування, які перевищують її дохід, що поставило останню у скрутне матеріальне становище суду не надано, а сам факт перебування позивачки на обліку у лікаря не свідчить про витрати на лікування. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка є працездатною особою та має змогу надавати матеріальну допомогу непрацездатній матері, яка потребує такої допомоги, а також враховуючи те, що позивачка отримує дохід у вигляді пенсії по інвалідності у розмірі, який забезпечує її прожитковий мінімум, а тому вважав за необхідне стягнути на користь позивачки з відповідачки аліменти у розмірі 1/6 частки від її заробітку.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 4).
Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААБ №754069 від 12 березня 2020 року, ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, загальне захворювання (а. с. 5).
Згідно з довідкою про доходи № 8203 3157 9222 4218, ОСОБА_1 перебуває на обліку у Шосткинському об`єднаному управління ПФУ в Сумській області та отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2100 грн (а. с. 7).
ОСОБА_1 зареєстрована та проживає одна по АДРЕСА_1 (а. с. 3, 6).
З довідки сімейного лікаря КНП «Зноб-Новгородська амбулаторія загальної практики - сімейної медицини від 03 липня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на «Д» обліку у сімейного лікаря з діагнозом бронхіальна астма ІІІ ступеня (а. с. 8).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.
Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку, або є інвалідом I, II чи III групи.
Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).
З указаного вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.
Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.
Таким чином, у справі, що переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачка є непрацездатною, інвалідом третьої групи та через проблеми зі здоров`ям потребує лікування, а тому має необхідність у матеріальній допомозі, яку відповідачка може надавати, сплачуючи аліменти на утримання матері.
Факт ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України, ОСОБА_2 не доведено, а, отже відповідачка не може бути звільнена від обов`язку утримувати непрацездатну матір.
За встановлених обставин та вимог закону колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання позивачки у в розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) відповідачки, щомісячно.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_1 , всупереч зазначених вимог закону, не надано суду належних та допустимих доказів про необхідність сплати відповідачкою на її користь аліментів у більшому розмірі.
Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджено кожний доказ окремо, а також не обґрунтовано свою позицію та мотиви їх відхилення, оскільки із судового рішення вбачається, що судом було детально проаналізовано кожний доказ та надано йому оцінку згідно вимог цивільного процесуального законодавства.
Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування або зміни ухваленого рішення, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи предмет позову, дана справа відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, а тому касаційному оскарженню згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, суд - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Страшка Олега Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Середино-Будського районного суду Сумської області від 22 жовтня 2021 рокув даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :                                                 Т.А. Левченко 

Судді:                                                                 О.І.Собина

                                                                        С.С. Ткачук